Постанова
Іменем України
 
02 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 509/3252/16-ц
провадження № 61-636св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року у складі судді Гандзій Д. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 рокуу складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Ващенко Л. Г., Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У вересні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до  ОСОБА_2 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності, посилаючись на те, що йому та відповідачу належить на праві власності по 1/2 частині земельної ділянки загальною площею 0,2490 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 . Однак він позбавлений можливості належним чином володіти вказаним майном, оскільки між сторонами існують розбіжності щодо користування земельною ділянкою. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визначити порядок користування земельною ділянкою площею 0,2490 га згідно з другим варіантом висновку судової земельно-технічної експертизи від 10 квітня 2017 року № 08/16, а саме - виділити йому в натурі 1/2 частину вказаної ділянки (площею 1 245 кв. м), яка розташована з приляганням до фасадної та лівої бічної межі, що включає площу, зайняту частиною житлового будинку під літ. «А, а, а-1» (приміщення  1-1; 1-2; 1-3; 1-4; 1-5; 1-8; 1-9; 1-4 та частину приміщень 1-6; 1-10; 1-12), сарай-навіс під літ. «В», гараж під літ. «Б».
 
ОСОБА_2 позов визнала частково, просила виділити  ОСОБА_1 спірну земельну ділянку площею 1 245 кв. м згідно з першим варіантом висновку судової земельно-технічної експертизи, а саме - з приляганням до фасадної, правої бічної, лівої бічної та задньої меж, що включає площу, зайняту частиною житлового будинку під літ. «А, а-1» (приміщення 1-11; 1-13 та частину приміщень 1-6; 1-10; 1-12), прибудовою під літ. «а-2», приміщення 1-7, альтанкою під літ. «Г» та басейном «ІІ». При цьому пояснила, що на її утриманні перебуває син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4, який має першу групу інвалідності та у зв`язку з цим потребує постійного стороннього догляду. Їй як особі похилого віку буде легше ввести в експлуатацію частину домоволодіння, розташованого на земельній ділянці, яку просить виділити собі позивач, зважаючи на те, що там вже підведені газо- та водопостачання і прокладена електромережа.
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року позов задоволено частково. Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину із земельної ділянки загальною площею 0,2490 га (кадастровий номер 5123782200:02:002:0338) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , а саме - ділянку площею 1 245 кв. м, яка розташована з приляганням до фасадної, правої бічної, лівої бічної та задньої меж, що включає, у тому числі, площу, зайняту частиною житлового будинку під літ. «А, а-1» (приміщення 1-11; 1-13 та частину приміщень 1-6; 1-10; 1-12), прибудовою під літ. «а-2», приміщення 1-7, альтанкою під літ. «Г» та басейном «ІІ», з межами, що відокремлюють ділянку: від фасадної межі земельної ділянки з точки, розташованої з відступом 16,20 м від правої бічної межі, довжиною 17,75 м; поворот праворуч довжиною 9,17 м; поворот ліворуч довжиною 1,5 м і далі по осям міжквартирних перегородок, які розділяють житловий будинок на дві квартири по всій довжині; далі, по прямій лінії продовження довжиною 9,25 м; поворот ліворуч довжиною 30 м до перетину з лівою бічною межею до точки, розташованої з відступом 21,30 м від задньої межі земельної ділянки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Зважаючи на принципи справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням того, що  ОСОБА_2 є особою похилого віку та має на утриманні сина з інвалідністю першої групи, який потребує постійного стороннього догляду, доцільним буде виділити ОСОБА_1 1/2 частку із спірної земельної ділянки за першим варіантом висновку судової земельно-технічної експертизи. Такий розподіл земельної ділянки жодним чином не порушуватиме прав співвласників та буде відповідати якнайкращим інтересам відповідача, яка є бабусею позивача.
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У січні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановили достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Запропонований експертом другий варіант розподілу спірної земельної ділянки відповідав якнайкращим інтересам обох сторін, оскільки у випадку його застосування відповідач змогла б швидше ввести частину домоволодіння в експлуатацію.
 
У березні 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.Наведені у скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Овідіопольського районного суду Одеської області.
 
23 лютого 2018 року справа № 509/3252/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала на праві власності земельна ділянка площею 0,2490 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 . 
 
На зазначеній земельній ділянці ОСОБА_1 розпочав будівництво житлового будинку та господарських споруд, однак за життя не встиг ввести ці об`єкти в експлуатацію.
 
Спадкоємцями першої черги майна померлого  ОСОБА_1 , які прийняли спадщину в установленому законом порядку,є його мати  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 липня 2015 року, виданого Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою, кожна із сторін в цій справі є власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2490 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .
 
Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 10 квітня 2017 року № 08/16 експертом Сікорською О. А. запропоновано два варіанти поділу спірної земельної ділянки (без відступу від рівності часток співвласників) з урахуванням всіх наявних на ній самочинних будівель і споруд. 
 
Так, за другим варіантом висновку експертизи, згідно з яким, уточнивши позовні вимоги,  ОСОБА_1 просив визначити порядок користування земельною ділянкою, експертом запропоновано виділити позивачу частину земельної ділянки площею 1 245 кв. м, яка розташована з приляганням до фасадної та лівої бічної межі, що включає, у тому числі, площу, зайняту частиною житлового будинку під літ. «А, а, а-1» (приміщення 1-1; 1-2; 1-3; 1-4; 1-5; 1-8; 1-9; 1-4 та частину приміщень 1-6; 1-10; 1-12), сарай-навіс під літ. «В», гараж під літ. «Б» (на плані, відображеному у Додатку № 4, зафарбовано у синій колір), а ІІ-му співвласнику - ділянку площею 1 245 кв. м, яка розташована з приляганням до фасадної, правої бічної, лівої бічної та задньої меж, що включає, у тому числі, площу, зайняту частиною житлового будинку під літ. «А, а-1» (приміщення 1-11; 1-13 та частину приміщень 1-6; 1-10; 1-12), прибудовою під літ. «а-2», приміщення 1-7, альтанкою під літ. «Г» та басейном «ІІ» (на плані, відображеному у Додатку № 4, зафарбовано у жовтий колір).
 
Заперечуючи проти позову,  ОСОБА_2 просила виділити позивачу частину спірної земельної ділянки площею 1 245 кв. м згідно з першим варіантом висновку судової земельно-технічної експертизи, а саме - з приляганням до фасадної, правої бічної, лівої бічної та задньої меж, що включає, у тому числі, площу, зайняту частиною житлового будинку під літ. «А, а-1» (приміщення 1-11; 1-13 та частину приміщень 1-6; 1-10; 1-12), прибудовою під літ. «а-2», приміщення 1-7, альтанкою під літ. «Г» та басейном «ІІ» (на плані, відображеному у Додатку № 3, зафарбовано у жовтий колір).
 
Судами також встановлено, що на утриманні ОСОБА_2 перебуває син ОСОБА_4 , який має першу групу інвалідності та у зв`язку з цим потребує стороннього догляду. 
Перший варіант поділу земельної ділянки дасть можливість відповідачу швидше узаконити самочинне будівництво та ввести частину житлового будинку в експлуатацію, в якій вона зможе проживати разом із хворим сином, зважаючи на те, що там вже підведені газо- та водопостачання і прокладена електромережа. Такий розподіл враховує можливості та життєві потреби сторін та жодним чином не порушуватиме прав співвласників земельної ділянки.
 
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
 
Стаття 321 ЦК Українизакріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
 
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
 
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
 
Згідно зі статтею 87 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду.
 
Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки(частини перша, третя, четверта статті 88 ЗК України).
 
Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень(далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Виходячи з викладеного, зважаючи на принципи справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням того, що відповідач є особою похилого віку та має на утриманні сина з першою групою інвалідності, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про можливість виділу позивачу в натурі частки із земельної ділянки за першим варіантом висновку судової земельно-технічної експертизи, оскільки такий розподіл враховує життєві потреби сторін та жодним чином не порушує прав співвласників земельної ділянки.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Аргументи касаційної скарги, які по своїй суті зводяться до необхідності виділу позивачу частини земельної ділянки за другим варіантом висновку експертизи, не заслуговують на увагу, так як вони стосуються переоцінки доказів та обставин справи, що не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов