Головуючий суду 1 інстанції - Кордюкова Ж.І.   
                             Доповідач - Луганська В.М. 

Справа № 428/4134/18
Провадження № 22-ц/810/362/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року                                         м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Луганської В.М.
суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.
за участю секретаря: Сінько А.І.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 березня 2020 року, ухвалене судом у складі судді Кордюкової Ж.І
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, спричиненою дорожньо-транспортною пригодою, третя особа - Моторне (транспортне) страхове бюро України,

в с т а н о в и в:
У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами в обґрунтування яких вказав, що 21.09.2017 року о 18 год. 30 хв. в м. Сєвєродонецьку по прт. Центральний, де рух здійснюється в односторонньому порядку, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2108» державний номер НОМЕР_1 , здійснив рух в недозволеному напрямку, не виконавши вимогу дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», виїхав на смугу зустрічного руху біля будинку пр-т. Центральний, 71, де, не подавши відповідного сигналу світловим покажчиком, при повороті праворуч, на другорядну дорогу, зіткнувся з автомобілем «Renault Kengoo» НОМЕР_2 під керуванням позивача.
В результаті дорожньо- транспортної пригоди вищезазначеним транспортним засобам спричинені механічні пошкодження.
21.09.2017 року співробітниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 244687 відносно позивача.
Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.11.2017 року по справі № 428/10475/17 було закрито провадження по справі про адміністративне правопорушення за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.
Постановою Апеляційного суду Луганської області від 28.12.2017 року постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.11.2017 року залишено без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 без задоволення.
Позивач посилаючись на вказані рішення зазначив, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 настала у зв`язку з порушенням ОСОБА_2 правил дорожнього руху України. 
У зв`язку з протиправними діями ОСОБА_2 та із настанням дорожньо-транспортної пригоди позивачем були понесені матеріальні збитки на поновлення пошкодженого транспортного засобу «Renault Kengoo» НОМЕР_2 в розмірі 29674,38 грн, що підтверджується звітом № 142 експертного автотоваровідчого дослідження з оцінки шкоди, яка спричинена власнику транспортного засобу від 29.01.2018 року.
Відповідач відмовився в добровільному порядку відшкодовувати позивачу завдану шкоду, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду.
Позивач посилається на те, що неправомірними діями відповідача, йому завдано моральну шкоду.
У зв`язку викладеним просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму матеріального збитку, яка складає 29674,38 грн, моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн, судові витрати пов`язані з проведення експертизи в сумі 800,00 грн, судовий збір у сумі 704,80 грн за подання позовної заяви майнового характеру та судовий збір у сумі 1762,00 грн за подання позовної заяви немайнового характеру.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5000,00 грн, в решті заявлених вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального прав, просить суд апеляційної інстанції рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25.03.2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 29674,38 грн, вирішити питання розподілу судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема не з`ясував чи мав можливість позивач реалізувати своє право на відшкодування матеріальної шкоди за рахунок Моторного (транспортного) страхового бюро України, зокрема не перевірив чи було дотримано зобов`язання сторін щодо повідомлення належним чином страховика відповідачем про вчинення дорожньо-транспортної пригоди.
Судом першої інстанції було встановлено та відповідачем не спростовано, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахована. У Моторного (транспортного) страхового бюро України не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, через закінчення граничних строків звернення із заявою про страхове відшкодування, передбачений п. 37.1.4 ст. 37 Закону України № 1961-ІV.
Суд першої інстанції не з`ясовував, чи був виконаний відповідачем обов`язок щодо повідомлення про страховий випадок що передбачений ст. 33 Закону № 1961-ІV. Крім того, провадження по справі № 428/4134/18 було відкрите 25.04.2018 року, а рішення суду було ухвалене 25.03.2020 року, отже виконати вимоги п. 37.1.4 ст. 37 Закону України № 1961-ІV позивач не міг з об`єктивних причин, а саме через не з`ясування питання наявності вини заподіювача шкоди, яка досліджувалася судом по цій справі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, вважає, що підстав для скасування судового рішення не має.

В судове засідання представник Моторного (транспортного) страхового бюро України не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Згідно апеляційної скарги відповідачем рішення суду оскаржується в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 матеріальної шкоди у сумі 29674,38 грн. Рішення суду в частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. не оскаржується учасниками справи, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 матеріальної шкоди у сумі 29674,38 грн.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди суд виходив, що судом були встановлені наступні обставини: 
       21.09.2017 року в м. Сєвєродонецьку по пр-ту Центральний, буд. 71, приблизно о 18-30 год. сталась дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем RENAULT KENGOO, номерний знак НОМЕР_2 , та водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем ВАЗ 2108, номерний знак НОМЕР_1 .
Власником автомобіля RENAULT KENGOO, номерний знак НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії БР №244687 21.09.2017 року в м. Сєвєродонецьку по пр-ту Центральний, буд. 71, приблизно о 18-30 год. на перехресті нерівнозначних доріг водій ОСОБА_1 , рухаючись по другорядній дорозі не надав дорогу транспортному засобу під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого сталось зіткнення і автомобілі отримали механічні ушкодження.
Згідно з постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.11.2017 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, відносно ОСОБА_1 було закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
Постановою Апеляційного суду Луганської області від 28.12.2017 року постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.11.2017 року залишено без змін. Під час розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції Апеляційним судом Луганської області було встановлено, що водій автомобіля ВАЗ 2108, номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 всупереч вимогам наявних знаків 5.5, 3.2.1, 5.7.2, 2.1, здійснював рух по головній дорозі з одностороннім рухом у напрямку, протилежному дозволеному Правилами дорожнього руху загальному руху транспортних засобів, де, не подавши відповідного сигналу світловим покажчиком, при повороті праворуч, на другорядну дорогу, зіткнувся із автомобілем ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції встановив, що в діях відповідача ОСОБА_2 встановлено порушення вимог Правил дорожнього руху України, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено автомобіль позивача.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 20.04.2016 року.
Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що обов`язок щодо відшкодування збитків, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою за участю ОСОБА_2 , який є учасником бойових дій, покладається на МТСБУ. Оскільки ОСОБА_1 вимог до  МТСБУ про стягнення матеріальних збитків не заявляв, як відповідач МТСБУ до участі в цій справі не залучалось, то вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 29674,38 грн задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних трнспортних засобів" ( далі - Закон № 1961-IV).
Закон № 1961-IVрегулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:
 навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;
неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування  передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №465/4287/15.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 має статус учасника бойових дій.
Відповідно до п.13.1 ст.13 Закону № 1961-IV учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
Судом встановлено, що позивач із заявою про відшкодування матеріальних збитків до МТСБУ не звертався. 
Відповідач не повідомляв МТСБУ про страховий випадок.
       Позивач звернувся до суду із заявою про відшкодування матеріальних збитків 17.04.2018 року, тобто в межах річного строку. 
На час ухвалення оскаржуваного рішення і на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції цей строк сплинув.
У постанові Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц у п.72 зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Як зазначалося вище, строк встановлений пунктом 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV  на час ухвалення рішення судом першої інстанції сплинув.

За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Судом встановлено, що 21.09.2017 року в м. Сєвєродонецьку по пр-ту Центральний, буд. 71, приблизно о 18-30 год. сталась дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем RENAULT KENGOO, номерний знак НОМЕР_2 , та водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем ВАЗ 2108, номерний знак НОМЕР_1 .
Власником автомобіля RENAULT KENGOO, номерний знак НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
На позивача ОСОБА_1 було складено протоколол про адміністративне правопорушення серії БР №244687 за передбачене ст. 124 КУпАП.
Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.11.2017 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, відносно ОСОБА_1 було закрите, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
Згідно постанови Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.11.2017 року, при виїзді на дорогу, що має односторонній рух водій ОСОБА_1 повинен був переконатись, що полоса одностороннього руху є вільною, але при цьому вправі був розраховувати, що водій ОСОБА_5 , виконуючи правила, не повинен був рухатись в напрямку протилежному, визначеному дорожніми знаками, так як саме автомобіль ВАЗ рухався проти загального руху усупереч Правил дорожнього руху України.
Постановою Апеляційного суду Луганської області від 28.12.2017 року постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.11.2017 року залишено без змін. 
Згідно вказаної вище постанови, судом на підставі перегляду отриманих за запитом захисника Андрєєва А.М. відеозаписів камер зовнішнього спостереження, розташованих на будівлях установ у районі вул. Центральної, встановлено, що водій ОСОБА_1 рухався по другорядній дорозі у напрямку проспекту Центрального м. Сєвєродонецька, яка відповідно до наявних знаків є дорогою з одностороннім рухом та відповідною забороною рухатись по ній у протилежному напрямку (знаки 5.5.3.21.5.72.2.1)
Зазначені знаки заборони, пріоритету руху та попереджувальні знаки у складеній 21 вересня 2017 року схемі ДТП відсутні.
Водночас водій автомобіля ВАЗ 2108, номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2 всупереч вимогам наявних знаків 5.5, 3.2.1, 5.7.2, 2.1, здійснював рух по головній дорозі з одностороннім рухом у напрямку, протилежному дозволеному Правилами дорожнього руху загальному руху транспортних засобів, де, не подавши відповідного сигналу світловим покажчиком, при повороті праворуч, на другорядну дорогу, зіткнувся із автомобілем ОСОБА_1 .
Таких дій водія ОСОБА_2 у складеній схемі дорожньо-транспортної пригоди також не зафіксовано, всупереч Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не у автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 року.
Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази того, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_2 позивачу завдано матеріальних збитків в наслідок дорожньо-транспортної пригоди. Протиправна поведінка відповідача, а саме порушення Привил дорожнього руху знаходиться у причинному зв`язку з спричиненням позивачу матеріальної шкоди.
Ні відповідач ні його представник під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не спростували вказані вище обставини належними та допустимими доказами. 
Крім того, рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 березня 2020 у зазначеній справі встановлено, що діями відповідача ОСОБА_2 встановлено порушення вимог Правил дорожнього руху України, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено автомобіль, який належить позивачу. Рішення суду в цій частині відповідачем не оскаржується.
Представник відповідача в суді апеляційної інстанції зазначив, що свою вину відповідач не оспорює.
 Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.
          Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
На підтвердження розміру завданих матеріальних збитків, позивачем до суду до позовної заяви надано висновок експертного автотоварознавчого дослідження №142 від 29.01.2018 року (а.с 14-32).
Згідно вказаного висновку вартість матеріальної шкоди, яка завдана власнику автомобіля, RENAULT KENGOO реєстраційний номер НОМЕР_2 на момент ДТП (21.09.2017 року) складає 29674, 38 грн. 
Вказаний висновок відповідачем не спростовано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позивач надав належні та допустимі докази того, що неправомірними діями відповідача йому спричинено матеріальні збитки у розмірі 29674, 38 грн.
Як зазначалося вище, позивач з вимогами про відшкодування матеріальних збитків звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 . 
Ухвалою Сєвєродонецького міського суду від 22 травня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено Моторне (транспортне) страхове бюро України. 
Дорожньо- транспортна пригода сталася 21 вересня 2017 року.
Ні позивач, ні відповідач не повідомляли МТСБУ про страховий випадок.
Позивач звернувся до суду із заявою про відшкодування матеріальних збитків в межах строку, визначеного пунктом 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-I. 
На час ухвалення оскаржуваного рішення і на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції цей строк сплинув.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини перша та друга статті 15 ЦК України).
За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40)). 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких ї «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа «Аллан Якобсон проти Швеції»). 
Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог до відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач позбавляється права на повторне звернення до суду з вимогами до відповідача ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків, що є перешкодою позивачу у доступі до правосуддя та унеможливлює захист його права у цивільному процесі у повному обсязі, а тому з метою ефективного способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів вважає, що вимоги позивача до ОСОБА_2 підлягають задоволенню, а рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 березня 2020 року відповідно до п.п1, 4 ч.1 с. 376 ЦПК України в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заявлених вимог позивача в оскаржуваній частині.
Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як вбачається з матеріалів справи оплата за проведення автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріальної шкоди позивачем сплачено 800, 00 грн. (а.с.33а). 
Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Судові витрати - це витрати, які несуть сторони, третя особи із самостійними вимогами у справах позовного провадження, заявники і заінтересовані особи в справах окремого провадження, стягувач і боржник у справах наказного провадження, за вчинення цивільних процесуальних дій, пов`язаних із розглядом справи в порядку цивільного судочинства.
Оскільки позивачем понесені витрати на проведення товарознавчого дослідження для визначення розміру спричинених збитків, то з відповідача підлягають стягненню на користь позивача вказані витрати.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Як вбачається із матеріалів справи позивачем за подання позовної заяви про стягнення матеріальних збитків сплачено судовий збір у розмірі 704, 80 грн. (а.с.2), за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1057, 30 грн. (а.с.215). 
Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору відповідно до п.13 ст.5 Закону України «Про судовий збір». 
Оскільки вимоги позивача про стягнення матеріальних збитків підлягають задоволенню, то витрати по сплаті судового збору позивачу слід компенсувати за рахунок держави, у порядку визначеному Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 березня 2020 року в оскаржуваній частині скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.
        Заявлені вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

       Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 23.12.2009 року Сєвєродонецьким МВ ГУМВС України в Луганській області, проживає: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 матеріальну шкоду у розмірі 29 674 ( двадцять дев`ять тисяч шістсот сімдесят чотири) грн 38 коп, витрати за проведення товарознавчого дослідження у сумі 800 (вісімсот) грн 00 коп.

Компенсувати за рахунок держави ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , судові витрати по сплаті судового збору у розмірі у розмірі 1761 (одна тисяча сімсот шістдесят одна) грн 30 коп, сплачені 27.02.2018 року квитанція №72 та 30.04.2020 року квитанція №44.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного тексту постанови 11 серпня 2020 року

Головуючий 

Судді: