ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/29717/19	Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М. 	
Провадження № 22-ц/817/856/20 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Бершадська Г. В., 
з участю секретаря - Іванюта О.М. 
сторін : представника ОСОБА_1 
адвоката - Скиби В.М.
відповідачки - ОСОБА_2                                                                  її представника - ОСОБА_3                                 третя особа - ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/29717/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2020 року, ухваленого суддею Грицай К.М., повний текст якого виготовлений 13 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка виступає також в інтересах третіх осіб на стороні відповідача - малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-
                        ВСТАНОВИЛА:                                                
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , яка виступає також в інтересах третіх осіб на стороні відповідача - малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.
В обгрунтування вимог посилався на те, що йому на підставі договору дарування 13/100 частин квартири від 18 червня 2008 року на 61/100 частин на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідач поселилась у вказаній квартирі 27 квітня 2012 року, після одруження із сином позивача ОСОБА_4 . Однак, на даний час сім`я розпалась, вони розлучились на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 травня 2019 року. Будь-які сімейні відносини між ними припинені. На даний час відповідач не проживає в даній квартирі з 10 жовтня 2019 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі житлом не цікавиться. Добровільно знятись з реєстрації відповідачка не бажає, тому просить позов задовольнити.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка виступає також в інтересах третіх осіб на стороні відповідача - малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом відмовлено. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 . В обгрунтування вимог посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що підставою звернення до суду у нього було втрата права на жиле приміщення внаслідок припинення сервітуту. Відповідачка не вела спільне господарство з ним та не проживала однією сім`єю та не була членом сім`ї. Внаслідок цього право користування будинком відповідачки виникло не з підстав, передбачених ст.405 ЦК України та ст.156 ЖК України, а на підставі сервітуту. Ці обставини суд залишив поза увагою. Крім того, суд не взяв до уваги, що шлюб між його сином та відповідачкою розірвано, тому остання втратила будь-яке право на проживання в квартирі. 
       Також посилається на те, що судом безпідставно залучено до участі третіх осіб- неповнолітніх дітей.
       В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на викладені у ній доводи.
Відповідачка заперечила апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.
       Судова колегія, заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає .
       Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову суд першої інстанції вірно виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог .        
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Даним вимогам рішення суду відповідає.
       Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 87/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19427887 від 07.07.2008 року.
        ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 13/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом на право приватної власності на квартиру від 08.04.2005 року .
       Згідно Акту про встановлення факту не проживання громадянина за місцем реєстрації від 07 червня 2019 року та 20 травня 2020 року , ОСОБА_2 з травня 2016 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
       Згідно будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_1 за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .
       На підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано та стягнуто із ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
       Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходив з того, що позивач не надав належних, достатніх та переконливих доказів про те, що відповідачка не проживає в будинку та не користується ним без поважних причин понад один рік. Також суд зазначив, що відповідачка не проживає у спірній квартирі з поважних причин, оскільки як встановлено судом, їй чиняться перешкоди позивачем у користуванні квартирою.Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.
       Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
       Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
       Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. 
       Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном
       Доводи апеляційної скарги, що право користування будинку у відповідачки виникло з підстав сервітуту ( ст.ст.395,397,403 ЦК України) і вона не є членом сім`ї, оскільки шлб між нею та його сином розірвано і вона не має права на проживання у спірній квартирі та судом не взято до уваги ту обставину, що відповідачка не проживає уже чотири роки за даною адресою та суд безпідставно залучив до справи неповнолітніх дітей у якості третіх осіб колегія суддів не приймає як не обгрунтовані.
       Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до відповідачки та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або непроживання ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік в квартирі, співвласником (87/100 частки), якої є позивач ОСОБА_1 ( дідусь малолітніх дітей відповідачки ) та власником 13/100 частки є колишній чоловік відповідачки та батько її малолітніх дітей, які зареєстровані та проживають за даною адресою ОСОБА_4 .
       Колегія суддів зазначає, що розірвання шлюбу між сином позивача ОСОБА_4 та відповідачкою не є безумовною підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин. При цьому позивач не є одноособовим власником спірної квартири, а інший співвласник - ОСОБА_4 , колишнім чоловік відповідачки , вимог до неї щодо визнання її такою, що втратила право користування житлом не заявляв, а отже остання з дітьми не позбавлені права користуватись житлом, згідно належної йому частки у квартирі і таке право у цій справі не оспорюється. 
       Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка вселилась в спірне житло за згодою позивача після одруження з сином позивачаяк член сім`ї в шлюбі народились діти, які зареєстровані в спірній квартирі.
       Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 1032 від 09.07.2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_7 - онук, ОСОБА_6 - онук та ОСОБА_2 - невістка.
       Відповідно до ст.ст.64,156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якими є дружина наймача, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 
       Позивачем не доведено, що відповідачка вселилась в квартиру на підставі іншої угоди про порядок користування цим приміщенняма не як член сім`ї за згодою власника житла.
       Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.        
       Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
       Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
       Колегія суддів наголошує, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів.
       За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
       В силу положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 обгрунтовував свої вимоги тим, що відповідач не проживає у спірному житлі з 10 жовтня 2019 року.
       В ході судового розгляду справи в суді першої інстанції та актом про встановлення факту не проживання громадянина за місцем реєстрації судом встановлено, що відповідачка не проживає у спірній квартирі з 07 червня 2019 року, оскільки позивач та третя особа не впускають відповідача до квартири, ключі від квартири у відповідача відсутні, що свідчить про те, що позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні спірною квартирою за адресою АДРЕСА_1 .
       Таким чином, судом першої інстанції встановлено поважні причин відсутності відповідача у квартирі за адресою АДРЕСА_1 .
       Колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачем не надано та судом не було та встановлено, належних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає в цій квартирі без поважних причин більше одного року від часу звернення з позовом до суду, що не дає суду підстав визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням відповідно до положень ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, а тому суд підставно відмовив в задоволенні позовних вимог.
       Суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність позовних вимог, а отже, відсутні передбачені частиною другою статті 405 ЦК Українипідстави для визнання відповідача таким, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.
       При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.
       Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, - 
постановила:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2020 року залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 2 жовтня 2020 року.

Головуючий:                                                 Г.М.Шевчук 

Судді:                                 Б.О. Гірський 

Г.В. Бершадська