ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6030/20 Справа № 185/9555/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зінченко  А. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Деркач Н.М., Макарова М.О.,
за участю секретаря - Синенка Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою 
                ОСОБА_1 , 

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки "Союз-Дніпро" про захист прав споживачів,- 

ВСТАНОВИЛА: 

У жовтні 2019 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до Кредитної спілки "Союз-Дніпро" про захист прав споживачів (а.с. 1-5).
В обгрунтування позову позивач зазначила, що 18 серпня 2014 року між Кредитною спілкою «Союз - Дніпро» та нею укладено кредитний договір № 1944\14, згідно умов п. 1 якого кредитодавець надає грошові кошти в сумі 19 170 грн. строком на 18 місяців з 18 серпня 2014 року по 17 лютого 2016 року, згідно п. 2.1 Договору кредит надається позичальнику на споживчі цілі. Згідно п. 1.1 Договору позичальник сплачує проценти в день отримання грошових коштів за кредитом із розрахунку 21,76 % на суму кредиту, що становить 4 170 грн., а також проценти, нараховані згідно п. 4.1 та п. 4.2 цього Договору. Згідно п. 4.1 Договору нарахування процентів за Договором здійснюється за строк користування кредитом та нараховується на залишок заборгованості за кредитом в день отримання грошових коштів та щомісячно із розрахунку 2,3% на залишок заборгованості за кредитом. Згідно п. 4.2 визначена сукупна вартість кредиту - 23 358,65 грн., з яких 19 170 грн. - кредит, 4 188,65 грн. - відсотки. Згідно п. 4.4 Договору при порушені позичальником строків сплати кредиту, вказаних у п. 4.2 цього Договору більше ніж на 15 календарних днів, кредитодавець нараховує процент ( плату) за користування кредитом із розрахунку 0,5% від суми залишку за кредитом за кожен день простроченої заборгованості за кредитом. Обставини щодо укладення кредитного договору встановлені рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 31 жовтня 2018 року. Даним рішенням суду задоволені вимоги Кредитної спілки «Союз Дніпро» та стягнуто на її користь з ОСОБА_1 92 521,14 грн. заборгованості за кредитом, з яких залишок по кредиту - 12 814, 63 грн., прострочені проценти - 79 706,51 грн. станом на 31.03.2018 року. 16.04.2019 року Дніпровським апеляційним судом рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення заборгованості за кредитом, стягнуто на користь Кредитної спілки «Союз - Дніпро» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом - 12 814,63 грн., прострочені проценти станом на 17.02.2016 року (на день закінчення строку кредитного договору) - 31 845,58 грн. Вважає умову кредитного договору про нарахування в день 0,5 відсотків від суми залишку кредиту за кожен день у разі порушення позичальником строків сплати кредиту, яка визначена в п. 4.4 Договору несправедливою згідно ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів». Зокрема встановлення вимоги щодо стати споживачем не пропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, що є завищеною та не відповідає вимогам розумності та справедливості відповідно до ч. 3 ст. 509, ч. 1 ст. 627 ЦК України. В зв`язку з чим були порушені права позивача як споживача фінансових послуг.
Просила суд визнати недійсним п. 4.4 договору від 18.08.2014 року № 1944\14 укладеного між Кредитною спілкою "Союз-Дніпро" та ОСОБА_1 .
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі (а.с. 62-64).
Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права /а.с. 67-70/.
КС "Союз-Дніпро" скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подала відзив на апеляційну скаргу (а.с. 82-84).
ОСОБА_1 подала письмові пояснення на відзив на апеляційну скаргу (а.с. 87-92).
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог виходив з того, що позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови. Посилання позивача на наявність несправедливих умов кредитного договору, належними та допустимими доказами не підтверджено. Доводи позивача про те, що кредитний договір було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки, кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Як вбачається зі змісту кредитного договору, в ньому не містяться жодні положення, які Закон України «Про захист прав споживачів» визначав би як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що Кредитна спілка надала ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі - 19170,00 грн. на споживчі цілі, строком на 18 місяців починаючи з 18 серпня 2014 року по 17 лютого 2016 року, а відповідач зобов`язалась повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом.
Відповідно до п. 2.1 Договору, кредитодавець на умовах строковості, зворотності, платності та забезпеченості у відповідності до умов цього договору надає позичальнику кредит на споживчі цілі.
Відповідно до п. 1.1 Договору, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти в день отримання грошових коштів за кредитом із розрахунку 21,76% на суму кредиту, що становить 4 170,00 грн., а також проценти, нараховані згідно п. 4.1 та п. 4.2 цього договору.
Відповідно до п. 4.1 Договору, нарахування процентів за Договором здійснюється в строк користування кредитом та нараховується: по перше - на залишок заборгованості за кредитом в день отримання грошових коштів (вказаної у п. 1.1 договору); по друге - щомісяця, із розрахунку 2,3% на залишок заборгованості за кредитом. Тип процентної ставки є фіксованим. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з наступного дня після дня надання кредиту позичальнику до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно.
Згідно п. 4.2 Договору, погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця у період з «20» по «30» число кожного місяця згідно з графіком погашення заборгованості по кредитному договору.
Відповідно до п. 4.4 Договору, сторони дійшли згоди, що при порушенні позичальником строків сплати кредиту, вказаних в п. 4.2 цього договору більше ніж на 15 календарних днів з 16 дня, кредитодавець нараховує процент (плату) за користування кредитом із розрахунку 0,5% на день від суми залишку за кредитом за кожен день простроченої заборгованості за кредитом до повного її погашення.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.10.2018 року позов Кредитної спілки "Союз-Дніпро" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки "Союз-Дніпро заборгованість за кредитним договором № 1944/14 від 18 серпня 2014 року у загальній сумі 92 521.14 гривень, з яких: 12 814.63 грн. - залишок по тілу кредиту, 79 706.51 грн. - проценти нараховані за користування кредитом з урахуванням прострочення платежів, та витрати на судовий збір в сумі 1 762.00 гривень. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки "Союз-Дніпро" про захист прав споживачів - відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.04.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2018 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки "Союз-Дніпро" заборгованості по відсоткам за користування кредитом, змінити з 79 706,51 грн. на 31 010,92 грн. та в частині розміру загальної суми, стягнутої з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки "Союз-Дніпро" за кредитним договором № 1944/14 від 18 серпня 2014 року, змінити з 92 521,14 грн. на 43 825 (сорок три тисячі вісімсот двадцять п`ять) грн. 55 коп., а також в частині розміру стягнутого з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки "Союз-Дніпро" судового збору, змінити з 1 762,00 грн. на 834 (вісімсот тридцять чотири) грн. 66 коп. В іншій частині рішення залишено без змін.
Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.
Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).
За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12,81 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що сторонами при укладенні кредитного договору, було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, про що свідчать підписи сторін на договорі та його часткове виконання відповідачем.
Як видно з матеріалів справи, лише після звернення КС "Союз-Дніпро" у грудні 2015 році до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа 185/12301/15-ц) (а.с. 11-12), позивач лише у жовтні 2019 року звернулась до суду з вказаним позовом про визнання окремого пункту кредитного договору несправедливим та недійсним, а до цього часу питання щодо несправедливості та невідповідності вказаного пункту ЗУ "Про захист прав споживачів" у позивача протягом тривалого часу, з 18 серпня 2014 року - дати його укладання, до жовтня 2019 року не виникало.
Колегія суддів вважає недоведеними доводи апеляційної скарги позивача про порушення кредитною спілкою положення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», як підставу визнання окремого пункту кредитного договору несправедливим та недійсним, з огляду на наступне.
Згідно з п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Даний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.
У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Колегія суддів не може погодитись із посиланням позивача, що умови укладеного договору є несправедливими. Як видно п. 4.4 договору містить порядок нарахування відсотків при порушенні позичальником взятих на себе зобов`язань, тобто за неналежне його виконання, а тому, дані санкції за дотриманням позичальником умов укладеного договору взагалі не застосовуються. Зазначений пункт договору спонукає позичальника належним чином виконувати кредитні зобов`язання та не призводять до дисбалансу між правами та обов`язками сторін.
Отже, підстави визнавати даний пункт кредитного договору несправедливим відсутні.
Згідно матеріалів справи, оспорюваний кредитний договір, як і окремі його пункти, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у договорі міститься повна інформація стосовно умов кредитування та щомісячного внеску.
Матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення договору та отримання позивачем коштів, якими вона тривалий час має можливість користуватися, позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття нею зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладений сторонами кредитний договір відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів».
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів для визнання оспорюваного пункту кредитного договору недійсним.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції та яким була надана оцінка, а тому додаткового правового аналізу не потребують.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2020 року - залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Н.М. Деркач                                                 
                                                                       М.О. Макаров