Головуючий І інстанції: Зоркіна Ю.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 р. 	Справа № 520/13755/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020, по справі № 520/13755/19
за позовом     ОСОБА_1  
до    Головного управління Державної податкової служби у Харківській області      про скасування рішення,зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області 26.06.2019 № 1540699-5706-2031, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2019 у сумі 15315,05 грн.; зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби України у Харківській області зняти позивачку з податкового обліку у Київському управлінні Головного управління ДФС у Харківській області як платника земельного податку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 позовні вимоги задоволено.
Скасоване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 27.06.2019 № 1540699-5706-2031.
Зобов`язано Головне управління ДПС у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.10.2019 про анулювання рішення про включення ОСОБА_1 в реєстр платників земельного податку по земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 .
В іншій частині вимог позов залишено без задоволення.
Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення. В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті постанови норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, зазначає, що судом першої інстанції не враховано того факту, що контролюючим органом було дотримано вимоги Податкового кодексу України щодо порядку нарахування земельного податку.
На підставі ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 98.1 м2, що не заперечується сторонами по справі.
ОСОБА_1 перебуває на обліку у Київському управлінні Головного управління ДПС у Харківській області, як платник земельного податку.
Головним управлінням ДФС у Харківській області відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу XII Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.06.2019 № 1540699-5706-2031, яким визначено податкове зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 15315.05 грн.
Не погодившись із податковим повідомленням-рішення відповідача, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є платником земельного податку стосовно наявних у нього на праві власності об`єктів нерухомого майна, та в порушення ст. 286, 287 Податкового кодексу України розрахунок земельного податку зроблений без визначення площі земельної  ділянки  пропорційності до  площі  нежитлового приміщення, яке належить позивачу.
Суд апеляційної інстанції частково погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позову, однак з інших підстав та мотивів, з огляду на наступне.
Так, за змістом підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Підпунктом 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
При цьому в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Отже, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV.
Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України.
Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
За правилами пункту 286.1 статі 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
В абзаці 1 пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України закріплено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному ст. 58 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 286.6 статті 286 цього Кодексу за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.
Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.8 статті 287 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховного Суду України у постанові від 07.07.2015 № 21-775а15 по справі № 826/12388/13-а, та Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 по справі № 826/12431/16 (№К/9901/39792/18)
Як встановлено судовим розглядом, позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким відповідачем згідно з оспорюваним податковим повідомленням-рішенням нараховано земельний податок.
При цьому в силу вимог статей 182, 334 Цивільного кодексу України та положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.
За таких обставин, незважаючи на те, що ОСОБА_1 не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належним на праві власності нежилим приміщенням, виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
З огляду на викладене, позиція суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 як власник нежилого приміщення (його частини) не є платником земельного податку є помилковою.
У той же час, відповідно до п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України, підставою для нарахування  земельного  податку є дані державного  земельного кадастру.
Згідно пп.14.1.42 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дані державного  земельного  кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим  земельних ділянок,  їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Згідно п.п. 14 п. 24 Порядку ведення Державного  земельного  кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051, до Державного  земельного  кадастру вносяться такі відомості про земельні  ділянки,  зокрема як нормативна грошова оцінка: значення нормативної грошової оцінки земельної  ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного  земельного  кадастру на підставі відомостей про  земельну ділянку,  зазначених  у  пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель  у  межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно  з  пп. 8 п. 22 цього Порядку.
Відповідно до п.2-1 Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 №213, дані за результатами проведення нормативної грошової оцінки земельної  ділянки  оформляються як витяг  з  технічної документації про нормативну грошову оцінку земель,  що  видається територіальним органом Держгеокадастру за місцезнаходженням земельної  ділянки у  строк,  що  не перевищує трьох робочих днів  з  дати надходження відповідної заяви.
Відповідно до ч.1 ст. 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості  з  Державного  земельного  кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами  у  формі: витягів  з Державного  земельного  кадастру про об`єкт Державного  земельного кадастру; довідок,  що  містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного  земельного  кадастру; викопіювань  з  картографічної основи Державного  земельного  кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів,  що  створюються під час ведення Державного  земельного кадастру.
Згідно  з ч.  5 ст. 38 Закону України "Про Державний  земельний кадастр" на отримання відомостей Державного  земельного  кадастру про  земельну ділянку  мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.
Згідно  з  пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України  базою оподаткування є нормативна грошова оцінка  земельних ділянок з  урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа  земельних ділянок,  нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Норми пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України визначають механізм нарахування податку на землю за  земельну ділянку,  в тому разі, якщо на ній  розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних  або  фізичних осіб. У  такому разі  податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що  знаходиться в їх  користуванні, з  урахуванням прибудинкової території.
Питання щодо нарахування плати за землю  фізичними  особами було предметом розгляду Верховним Судом України, який Постановою від 07.07.2015 у справі № 826/12388/13-а висловив позицію, відповідно до якої власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету  податок  за  площі  під такими приміщеннями (їх  частинами) з  урахуванням пропорційної частки прибудинкової території  з  дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.  Фізична  особа - власник нежилого приміщення (його  частини) у  багатоквартирному жилому будинку є платником  земельного  податку  з  дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Зазначений висновок відповідає  правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 17.04.2018 року по справі № 820/3171/17.
Судовим розглядом встановлено,  що будівля за адресою АДРЕСА_1 , в  якій знаходиться належне позивачу приміщення, є багатоповерховою будівлею, в якій знаходяться інші приміщення, які належать іншим  особам.
Враховуючи викладене, при розрахунку земельного податку податковим органом має враховуватись площа земельної  ділянки пропорційно площі приміщень, які належать позивачу.
Отже, при розрахунку податкового зобов`язання по сплаті земельного податку за земельну ділянку, що перебуває у спільному користуванні декількох осіб, необхідно враховувати площу земельної ділянки, яка перебуває у користуванні співвласників, а також частку кожного співвласника у праві власності на нерухоме майно, яке знаходиться на цій земельній ділянці.
Відповідно до інформації Головного управління ДФС, розрахунок суми земельного податку за земельну ділянку пл. 98.1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 проведено наступним чином: (15315,05 грн.=(552,43*3,14*3*98,1)*3%, де:
552,43 грн. - базова вартість одного квадратного метра;
3,14 - зональний коефіцієнт, який характеризує містобудівну цінність  території в межах населеного пункту (економіко-планувальної зони) (Км2);
3  - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (під житлову та громадську забудову, для промислові транспорту тощо) (Кф);
98,1 кв.м. - площа, яка належить на праві приватної власності;
3% - ставка земельного податку.
З  огляду на вищевикладене, контролюючим органом при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не встановлено кількість користувачів земельної ділянки, яка  розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та при визначенні позивачу земельного  податку не враховано площу частки земельної  ділянки кожного співвласника у  праві власності на нерухоме майно, яке знаходиться на цій земельній ділянці, розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено відповідачем за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами Податкового кодексу України.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується  з  висновком суду першої інстанції про те,  що  контролюючим органом під час нарахування  земельного  податку не враховувались та не використовувались дані Державного  земельного  кадастру, помилково враховувалась загальна площа земельної ділянки без визначення її пропорційності до площі нежитлового приміщення, яке належало позивачу.
Наведені обставини роблять неможливим визначення позивачу в установленому порядку правильної суми плати за землю.
Доводи апеляційної скарги щодо правомірності визначення позивачу суми грошового зобов`язання колегія суддів вважає необґрунтованими з вищезазначених підстав.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що  підлягають задоволенню.
При цьому, колегія суддів враховує, що позивачем заявлено вимоги щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 26.06.2019 № 1540699-5706-2031, тоді як до матеріали справи містять рішення від 27.06.2019.
Однак, дослідивши інші реквізити оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, слід дійти висновку, що спірні правовідносини склались з приводу оскарження саме податкового повідомлення-рішення від 27.06.2019 № 1540699-5706-2031, з огляду на що колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно необхідності вийти за межі позовних вимог та скасувати вказане податкове повідомлення-рішення від 27.06.2019.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в силу ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Втім, апеляційна скарга податкового органу доводів щодо дати оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не містить.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача зняти позивача з податкового обліку у Київському управлінні Головного управління ДПС у Харківській області як платника земельного податку колегія суддів зазначає наступне.
Із матеріалів справи встановлено, що позивач зверталась до в.о. начальника Головного управління ДПС у Харківській області із заявою щодо анулювання рішення про включення ОСОБА_1 до реєстру платників земельного податку по земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 .
Головне управління ДПС у Харківській області за результатами розгляду вказаної заяви листом від 05.11.2019 № 1494/С/20-40-57-06-20 повідомило позивача, що вона перебуває на обліку в Київському управлінні Головного управління ДПС у Харківській області, як платник земельного податку та роз`яснено, що у випадку незгоди з нарахованим податковим зобов`язанням з земельного податку вона має право оскаржити його в судовому або адміністративному порядку.
Із урахуванням викладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачем не розглянуто по суті звернення позивачки щодо зняття її з податкового обліку, як платника податку на землю, а отже враховуючи принцип дискреційності повноважень, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 08.10.2019 щодо зняття її з обліку як платника податку на землю по земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 0,00981 га.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині підстав та мотивів прийнятого рішення. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області - задовольнити частково.
          Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 по справі № 520/13755/19 змінити в частині підстав та мотивів прийнятого рішення.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 по справі № 520/13755/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    В.В. Катунов