ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2020 р.	Справа № 520/3072/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Мельнікової Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 09.04.20 року по справі № 520/3072/2020
          за позовом         Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІПРО"  
          до         Головного управління ДПС у Харківській області, Державної податкової служби України                 
          про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОЛІПРО", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДПС у Харківській області, Державної податкової служби України, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати Рішення комісії Головного управління ДПС у Харківській області № 1445613/41811489 від 28.01.2020 про відмову у реєстрації податкової накладної № 12 від 27.11.2019 в Єдиному реєстрі податкових накладних, поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛІПРО»;
- зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 12 від 27.11.2019, подану Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛІПРО».
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що оскаржуване рішення є незаконними, оскільки позивачем надано усі документи з приводу господарської операції, що стали підставою для складення та реєстрації податкових накладних, в той час як, в оскаржуваному рішенні вказано на ненадання позивачем документів необхідних для прийняття рішення про реєстрацію, що суперечить дійсним обставинам справи, оскільки податкову накладну направлено на реєстрацію у зв`язку зі здійснення господарської операції, що було зафіксовано суб`єктами господарювання у первинних документах, та всі необхідні документи для реєстрації надано контролюючому органу разом з поясненнями.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано Рішення комісії Головного управління ДПС у Харківській області № 1445613/41811489 від 28.01.2020 про відмову у реєстрації податкової накладної № 12 від 27.11.2019 в Єдиному реєстрі податкових накладних, поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛІПРО».
Зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 12 від 27.11.2019, подану Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛІПРО».
Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІПРО" сплачену суму судового збору у розмірі 1051(одна тисяча    п`ятдесят одна) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області.
Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІПРО" судові витрати в розмірі 1051(одна тисяча    п`ятдесят одна) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України.
Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІПРО" витрати     Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІПРО" на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. пропорційно з Головного управління ДПС у Харківській області та Державної податкової служби України за рахунок їх бюджетних асигнувань.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем, Головним управлінням ДПС у Харківській області, подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем зазначено, що позивачем не було надано усіх необхідних документів, а саме не надано   первинні документи   щодо зберігання, навантаження, розвантаження продукції, складських документів, рахунків-фактури/інвойсів, актів виконаних робіт, а за наданими позивачем документів не можливо підтвердити придбання ТМЦ.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідач, Державна податкова служба України, не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОЛІПРО" є суб`єктом господарювання, який зареєстрований у відповідності до норм діючого законодавств.
Як свідчать матеріали справи, між ТОВ "ПОЛІПРО" та ТОВ Харківський Завод Будівельних Матеріалів АСТОР» укладено договір підряду № 2211-1 від 27.11.2019, за умовами якого ТОВ "ПОЛІПРО" зобов`язано виконати роботи з влаштування теплоізоляції. Умови оплати - передплата в розмірі 29862,00 грн. впродовж трьох днів після підписання договору.
На підтвердження факту виконання умов вказаного договору позивачем надано акт надання послуг № 2711-1 від 27.11.2019, заключні виписки за період з 26.11.2019 по 26.11.2019, з 14.01.2020 по 14.01.2020.
На підставі виконання умов   укладеного договору позивачем складено на користь контрагента податкову накладну № 12 від 27.11.2019, яку для реєстрації у Єдиному державному реєстрі податкових накладних направлено для реєстрації.
Відповідно до отриманої квитанції № 9302154637 від 13.12.2019 року (а.с. 12), реєстрацію податкової накладної зупинено, у зв`язку з тим, що податкова накладна/розрахунок коригування відповідає вимогам п.п.1.6 п.1 Критеріїв ризиковості платника податку. Позивачу запропоновано подати пояснення та/або копії документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Після отримання квитанції про зупинення реєстрації податкових накладних позивачем надано до податкового органу відповідні пояснення № 2 від 22.01.2020 та документи на підтвердження реальності здійснених господарських операцій (а.с. 13).
За результатами розгляду поданих документів позивачем отримано рішення комісії ДПС, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації № 1445613/41811489 від 28.01.2020 про відмову у реєстрації податкової накладної № 12 від 27.11.2019 року ТОВ «ПОЛІПРО», у зв`язку з ненадання платником податку розрахункових документів та/або банківських виписок з особових рахунків.
30.01.2020 позивачем на адресу Головного управління ДПС у Харківській області направлено скаргу на рішення комісії № 1445613/41811489 від 28.01.2020, в якій зазначено, що на дату складання податкової накладної № 12 від 27.11.2019 другий платіж за надані послуги ще не надійшов, а тому вказана накладна сформована за фактом передоплати на виконання договору №2211-1Д від 22.11.2019 року, що підтверджується банківською випискою від 14.01.2020 року.
За результатами розгляду скарги позивача оскаржуване рішення залишено без змін.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суду першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам зазначає наступне.
Так, відповідно до п. 201.1   ст.   201 Податкового кодексу України,   на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно з п. 201.16   ст.   201 Податкового кодексу України, реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних може бути зупинена в порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Редакція п.   201.16   ст.   201 Податкового кодексу України змінена на підставі Закону України  від 07.12.2017 № 2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» (надалі - Закон № 2245-VIII).
Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону   № 2245-VIII Кабінету Міністрів України доручено до 1 березня 2018 року визначити порядок зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування, прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього   Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим   Законом   та забезпечити перегляд та приведення центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.
21.02.2018 на виконання вимог   Закону № 2245-VIII   Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 117 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних», якою, зокрема, затверджено Порядок зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (надалі - Порядок № 117, який був чинним на момент спірних правовідносин), пунктом 10 якого зобов`язано ДФС визначити критерії оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та погодити їх з Міністерством фінансів України.
Відповідно до п. 6, 7 Порядку № 117, у разі, коли за результатами моніторингу платник податку, яким складено податкову накладну/розрахунок коригування, відповідає критеріям ризиковості платника податку, реєстрація таких податкової накладної/розрахунку коригування зупиняється.
Згідно з пунктами 12, 13 Порядку №117, у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі контролюючий орган протягом операційного дня надсилає (в електронній формі у текстовому форматі) в автоматичному режимі платнику податку квитанцію про зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування. Така квитанція є підтвердженням зупинення такої реєстрації.
У квитанції про зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування зазначаються: 1) номер та дата складання податкової накладної/розрахунку коригування; 2) порядковий номер, номенклатура товарів/послуг продавця, код товару згідно з   УКТЗЕД/послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг, зазначені у податковій накладній/розрахунку коригування, реєстрація яких зупинена; 3) критерій(ї) ризиковості платника податку та/або критерій(ї) ризиковості здійснення операцій, на підставі якого(их) зупинено реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі, із розрахованим показником за кожним критерієм, якому відповідає платник податку; 4) пропозиція щодо надання платником податку пояснень та копій документів, необхідних для прийняття контролюючим органом рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі.
На час виникнення спірних правовідносин критерії ризиковості   здійснення операцій визначені та затверджені листом В.о. Голови Державної фіскальної служби України від 07.08.2019 та введені в дію 08.08.2019.
Пунктом 1.6 вказаних критеріїв надано   вичерпний перелік критеріїв, що дає підстави для визначення ризиковості платника податків.
Так, комісії головних управлінь ДФС в областях, м. Києві та Офісу великих платників податків ДФС можуть розглядати питання щодо встановлення ризиковості платника податків, а саме: керівник платника податку та/або головний бухгалтер, та/або особа, що має право підпису, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань,   зареєстровані (перереєстровані) за адресою, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях і тимчасово окупованій території, в розумінні   Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»; платник податку юридична особа, який не має відкритих рахунків у банківських установах, крім рахунків в органах Державної казначейської служби України (крім бюджетних установ); платник податку, посадова особа та/або засновник якого був посадовою особою та/або засновником суб`єкта господарювання, якого ліквідовано за процедурою банкрутства протягом останніх трьох років; платником податку не подано контролюючому органу податкову звітність з податку на додану вартість за два останні звітні періоди всупереч нормам підпункту   16.1.3   пункту 16.1   статті 16 та абзацу першого пункту                     49.2 і пункту 49.18   статті   49 Податкового кодексу України; платником податку на прибуток не подано контролюючому органу фінансову звітність за останній звітний період всупереч нормам підпункту   16.1.3   пункту   16.1   статті   16   та пункту   46.2   статті   46 Податкового кодексу України                     (далі   Кодекс); в органах ДФС наявна податкова інформація, яка стала відома у процесі поточної діяльності при реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій, що визначає ризиковість здійснення господарської операції, зазначеної в поданій на реєстрацію податковій накладній/розрахунку коригування.
Головні управління ДФС в областях, м. Києві та Офіс великих платників податків ДФС постійно обраховують та проводять моніторинг показників, визначених у пунктах 1.1-1.6 цих Критеріїв.
Відповідність платника податку Критеріям ризиковості платників податку може бути встановлено у разі виконання хоча б одного з критеріїв, визначених у пунктах 1.1-1.5 цих Критеріїв.
Якщо виявлено, що платник податків має ознаки ризиковості згідно з пунктом 1.6 цих Критеріїв, то такий платник податків виноситься на розгляд Комісії в той самий день і вноситься до переліку ризикових платників у день проведення засідання Комісії, на якому прийнято відповідне рішення.
Якщо платник податків, якого внесено до переліку ризикових суб`єктів господарювання, перестав відповідати критеріям ризиковості, що визначені у пунктах 1.1-   1.5 цих Критеріїв, такого платника податків виключають з переліку ризикових суб`єктів господарювання в день отримання/виявлення такої інформації.
У разі якщо платник податків, внесений до переліку ризикових суб`єктів господарювання, перестав відповідати критеріям ризиковості, що визначені у пункті 1.6 цих Критеріїв, платника виключають з переліку ризикових суб`єктів господарювання за рішенням комісій головних управлінь ДФС в областях, м. Києві та Офісу великих платників податків ДФС.
Інформація про внесення/виключення платника податку до/з переліку ризикових платників податків, відповідно до пунктів 1.1-1.6 цих Критеріїв, стає доступною платнику в Електронному кабінеті.
Згідно п.21 Порядку №117,   підставами для прийняття комісіями контролюючих органів рішення про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування   ненадання платником податку письмових пояснень стосовно підтвердження інформації, зазначеної у податковій накладній/розрахунку коригування, реєстрацію яких зупинено; ненадання платником податку копій документів відповідно до підпункту 4 пункту 13 цього Порядку; надання платником податку копій документів, які складені з порушенням законодавства.
Тобто, зупинення реєстрації податкової накладної,   за своїм змістом є передумовою для прийняття   рішення про відмову у реєстрації податкової накладної
Колегія суддів зазначає, що листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами, не є джерелом права відповідно до   ст. 7 КАС України.
Відповідно до чинного законодавства у податкового органу наявні повноваження на здійснення моніторингу податкових накладних, зупинення їх реєстрації та прийняття подальшого рішення про відмову у реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Водночас, наявність повноважень - це одна з обставин, які входять до предмета доказування у справах цієї категорії, але не єдина. Надання податковому органу відповідних повноважень - це лише передумова подальшої реалізації його управлінських функцій, результатом реалізації чого, у цій справі, є прийняття рішення.
Отже, зупинення реєстрації податкових накладних на підставі критеріїв ризиковості, встановлених листом ДФС, порушує принцип правової визначеності та передбачуваності, а, відтак, є неправомірним.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 02.04.2019 у справі № 822/1878/18, від 21.05.2019 у справі № 815/2791/18, від 20.11.2019 у справі №560/279/19.
Враховуючи вказане вище, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах виходячи з початкового порушення принципів правової визначеності та передбачуваності зупиненням реєстрації податкової накладної на підставі критеріїв ризиковості, встановлених листом ДФС, спірне рішення про відмову в її реєстрації , як подальша реалізація названого зупинення, не відповідає вимогам   ст. 2 КАС України   щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості.
Так, можливість надання платником податків вичерпного переліку документів на підтвердження правомірності формування та подання податкової накладної прямо залежить від чіткого визначення фіскальним органом конкретного виду критерію оцінки ступеня ризиків.
Як свідчать матеріали справи, після зупинення реєстрації податкової накладної позивачем подані документи, передбачені п. 14 Порядку №117, для прийняття рішення про її реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Такими документами, в силу п.14 Порядку №117 є договори, зокрема зовнішньоекономічні контракти, з додатками до них; договори, довіреності, акти керівного органу платника податку, якими оформлені повноваження осіб, які одержують продукцію в інтересах платника податку для здійснення операції; первинні документи щодо постачання/придбання товарів/послуг, зберігання і транспортування, навантаження, розвантаження продукції, складські документи (інвентаризаційні описи), у тому числі рахунки-фактури/інвойси, акти приймання-передачі товарів (робіт, послуг) з урахуванням наявності певних типових форм та галузевої специфіки, накладні; розрахункові документи та/або банківські виписки з особових рахунків; документи щодо підтвердження відповідності продукції (декларації про відповідність, паспорти якості, сертифікати відповідності), наявність яких передбачена договором та/або законодавством.
Проте, в оскаржуваному рішенні комісії регіонального рівня про відмову у реєстрації податкової накладної фактично було лише процитоване положення п. 14 Порядку №117,                     тобто викладена загальна норма без зазначення конкретних документів, яких, на думку контролюючого органу, не вистачає для здійснення реєстрації податкової накладної, а також без повідомлення причин та мотивів, за яких надані позивачем пояснення та документи не були враховані.
При цьому, подані позивачем для реєстрації податкової накладної документи не мають дефекту форми, змісту або походження, які в силу ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого   наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, підтверджують факт здійснення господарських операцій.
Проте, комісія регіонального рівня, не зважаючи на надіслані позивачем повідомлення та додані до них документи, прийняла оскаржуване рішення про відмову в реєстрації податкової накладної без зазначення, як було вказано вище, мотивів неврахування поданих позивачем документів.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Невиконання вказаних вимог призводить до його протиправності.
Крім того, мотивація оскаржуваного рішення не узгоджується із презумпцією правомірності рішень/дій платника податків відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Вуліч проти Швейцарії», «Компанія «Вестберга таксі Актіеболаг») та приписів   ст. 77 КАС України   щодо покладення обов`язку доказування на податковий орган при вирішенні спорів, зокрема щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку.
Матеріали справи не містять належних і достатніх доказів спростування відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, тверджень позивача, наведення відповідних мотивів прийняття спірного рішення та неврахування наданих позивачем документів, а відтак, підтверджень правомірності рішень податкового органу.
Стосовно позовних вимог позивача в частині зобов`язання Державної податкової служби України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 12 від 27.11.2019, подану Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОЛІПРО", то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1   ст. 2 КАС України,   завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до   ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при здійсненні судочинства суди застосовують   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод   та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно із приписами ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейським судом з прав людини зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" зазначено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
З врахуванням вищевикладеного слід дійти висновку, що обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 по справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".
Таким чином, враховуючи обставини справи, з огляду на положення   ст. 5 КАС України   суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що належним та повним способом захисту порушених прав та інтересів позивача в спірних правовідносинах, є саме зобов`язання Державної податкової служби України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 2 від 07.11.2019, подану Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОЛІПРО".
Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не містить доводів стосовно незгоди скаржника з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, які з урахуванням положень ст. 139 КАС України правомірно відшкодовані на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року по справі №520/3072/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.С. Рєзнікова	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Мельнікова   	
Повний текст постанови складено  21.09.2020 року