Справа № 127/14490/19
Провадження № 22-ц/801/1136/2020
Категорія: 18
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року	Справа № 127/14490/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Якименко М. М.,
суддів :                         Ковальчука О.В., Сала Т. Б.
за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного малаго підприємства «Луксор» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2020 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Венгрин О.О.,
ВСТАНОВИВ:
В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПМП «Луксор» про стягнення боргу за договором про надання поворотної фінансової допомоги, інфляційних витрат та 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.05.2013 між ОСОБА_1 та ПМП «Луксор» було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги (далі-договір), відповідно до умов якого позивач надала відповідачу безпроцентну поворотну фінансову допомогу в розмірі 530 000,00 гривень, для потреб відповідача відповідно до статутних цілей його діяльності.
Позивач вказує, що фінансову допомогу вона вносила частинами готівкою через касу банку в термін до 30.06.2014 на поточний рахунок відповідача ПМП «Луксор» на протязі одного року з дня підписання договору, як то вимагає вимога п. 2 договору.
П.4 договору передбачено, що поворотна фінансова допомога підлягає поверненню однією сумою або частинами в термін не пізніше трьох років з дати підписання договору, шляхом видачі грошових коштів з каси ПМП «Луксор» або шляхом перерахування грошових коштів на особовий рахунок позивача ОСОБА_1 установі банку.
ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не виконав умови договору, фінансову допомогу не повернув в термін передбачений договором, чим порушив взяті на себе зобов`язання згідно ст. 625 ЦПК України. 
Тому позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом, та уточнюючи позовні вимоги просить стягнути з відповідача на її користь борг за період з 24.05.2016 по 21.05.2019 в сумі 814 270,22 грн., з яких: 530 000,00 грн. - сума основного боргу; 47 569,00 грн. - 3% річних; 201 701,22 грн. - інфляційні втрати та 35 000,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідач ПМП «Луксор» на позовну заяву подало відзив, в якому просило суд відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позов не визнає, оскільки не надано доказів внесення позивачем поворотної фінансової допомоги в розмірі 530 000.00 грн. за договором від 23.05.2013.
Крім того просить застосувати позовну давність до вимог позивача та зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу не підтверджено належними доказами та неспівмірні зі складністю справи.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача борг за договором про надання поворотної фінансової допомоги в сумі 530 000,00 грн; 47 569,00 грн - 3% річних; 201 701,22 грн- інфляційні втрати та 10 000,00 грн- витрати на професійну правничу допомогу. Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись із рішенням суду ПМП «Луксор» оскаржило його в апеляційному порядку. Пославшись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування усіх обставин справи, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
В якості основних доводів скаржник зазначає те, що квитанції на які посилався суд першої інстанції не можуть бути належними доказами надання поворотної фінансової допомоги саме позивачем. Також суд не взяв до уваги, що відносно позивача розглядається кримінальна справа, щодо привласнення майна ПМП «Луксор». Крім того, позовна заява подана з пропуском позовної давності і витрати на професійну правничу допомогу не підтверджені належними доказами.
Позивач в свою чергу подала письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просила її залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
В судове засідання представник відповідача не з`явився, подав заяву про відкладення розгляду справи, в зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні. Апеляційний суд визнав неявку відповідача не поважною та ухвалив розглянути справу у його відсутність. При цьому виходив із того, що юридична особа не позбавлена була можливості направити до суду іншого представника, але своїм правом не скористалась. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду не відповідає.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги свій висновок мотивував тим, що права позивача порушені відповідачем, оскільки відповідач не виконав умови договору щодо повернення фінансової допомоги. 
З таким висновком не погоджується апеляційна інстанція, оскільки він не ґрунтується на Законі, не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить наявним доказам та матеріалам справи. Тобто зроблений судом з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Так судом встановлено, що 23.05.2013 між ПМП «Луксор» в особі директора ОСОБА_1 та ОСОБА_1  укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги (Т.1 а.с. 9), за яким  ОСОБА_1  надає ПМП «Луксор» безпроцентну поворотну фінансову допомогу, а ПМП «Луксор» зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених договором (п. 1 договору). 
Згідно п. 2 договору загальний розмір фінансової допомоги складає 530000,00 грн, які вносяться частинами (по потребі) готівкою через касу банку в термін до 30.06.2014. 
П.п. 4,5 договору передбачають, що поворотна фінансова допомога підлягає поверненню однією сумою або частинами в термін не пізніше трьох років з дати підписання договору, шляхом видачі грошових коштів з каси ПМП «Луксор» або шляхом перерахування грошових коштів на особовий рахунок позивача ОСОБА_1 в установі банку.
Так апеляційна інстанція звертає увагу, що ч.3 ст.238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи яку він представляє у своїх інтересах або інтересах іншої особи представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також інших осіб, встановлених законом.
Тобто даний правочин позивач не мала права вчиняти від імені особи яку вона представляє, у своїх інтересах, що прямо заборонено ч.3 ст. 238 ЦК України. 
Однак з позовом до суду про визнання такого правочину недійсним відповідач не звертався.
Задовольняючи позов, суд свій висновок мотивував тим, що факт внесення коштів позивачем за укладеним договором на рахунок підприємства підтверджується  наданими  ОСОБА_1  квитанціями на суму  60 000,00 грн (Т.1 а.с. 33);  75 000,00 (Т.1 а.с. 34); 35 000,00 грн (Т.1 а.с. 35);  50 000,00 грн (Т.1 а.с. 36); 50 000,00 (Т.1 а.с. 37); 30 000,00 грн (Т.1 а.с. 38); 60 000,00 грн (Т1. а.с. 39); 40 000,00 грн (Т1. а.с. 40);  130 000,00 грн (Т.1 а.с. 41) , а також  випискою по рахунку (Т.1 а.с. 171-205).
Однак з таким висновком не може погодитись Вінницький апеляційний суд, виходячи з наступного. 
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так за умовами договору загальний розмір фінансової допомоги складає 530000 грн, які вносяться ОСОБА_1 готівкою ( за потребою) частинами через касу банку в термін до 30.06.2014 року. При цьому номеру рахунку, на який ОСОБА_1 має вносити кошти, умови договору не містять. 
Порядок оформлення та приймання готівки регулюється Інструкцію про ведення касових операцій банками в Україні, яка затверджена Постановою Правління Національного Банку України від 01.06.2011 №174.
За положеннями даної інструкції оформлення внесення готівки через касу Банку від фізичної особи на рахунок юридичної особи здійснюється Банком за прибутковим касовим ордером.
У вказаному фінансовому документі, крім іншого, вказується платник- фізична особа. 
З наданих позивачем квитанцій вбачається, що платником за здійсненими Банком касовими операціями, є юридична особа- ПМП «Луксор», а не фізична особа ОСОБА_1 . На цю обставину суд першої інстанції уваги не звернув і не дав цій обставині належної правової оцінки, хоча це має суттєве значення для правильного вирішення спору.
Отже, на переконання Вінницького апеляційного суду надані позивачем квитанції не можуть бути належними доказами на підтвердження внесення нею, як платником фізичною особою, готівки на рахунок відповідача за укладеним договором, а отже необґрунтовано були взяті судом до уваги при ухваленні ним рішення про задоволення позову.
Доводи скарги є вагомими та такими, що спростовують висновки суду, а тому приймаються апеляційним судом до уваги.
Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , що є підставою для відмови їй у задоволенні позову. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Апеляційний суд вважає, що строк позовної давності може застосовуватись лише в разі порушення прав особи, яка звертається до суду з відповідним позовом.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що на вказані обставини справи суд першої інстанції належної уваги не звернув, не дав належної правової оцінки доказам, неправильно застосував норми матеріального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому дійшов неправильного висновку про задоволення позовних вимог, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову у позові в повному обсязі. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
При поданні апеляційної скарги ПМП «Луксор» сплачено судовий збір у розмірі 12 214,08 гривень (Т.2 а.с.51). За таких обставин з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті останнім судового збору за подання апеляційної скарги 12 214,08 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 80-82, 87,95, ст.ст.12,13,51, 141, 374, 376, 382, ст. 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного малаго підприємства «Луксор» задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2020 року скасувати та постановити нове рішення.
В задоволенні позову  ОСОБА_1 до Приватного малаго підприємства «Луксор» про стягнення боргу за договором про надання поворотної фінансової допомоги, інфляційних витрат та 3% річних - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного малаго підприємства «Луксор» 12 214,08 гривень судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 10 липня 2020 року.

Головуючий                                                         М. М. Якименко
Судді :                                                               О. В. Ковальчук
                Т. Б. Сало