ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2020 р. 	Справа № 520/10526/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Донець Л.О. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., м. Харків, повний текст складено 17.01.20 року у справі № 520/10526/19
за позовом       Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства      
до                      Головного управління ДПС у Харківській області                                 
про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

Ізюмське комунальне виробниче водопровідно-каналізаційне підприємство (далі – позивач, Ізюмське КВ ВКП) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі – відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0015875104 від 20.09.2019.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 відмовлено у задоволенні позову Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов Ізюмського КВ ВКП у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що сума штрафних санкцій за приписами Податкового кодексу України є складовою податкового зобов`язання, а тому на штрафні санкції поширюється строк давності, встановлений ст.102 Податкового кодексу України. Крім того, зазначає, що позивач не має можливості своєчасно розраховуватись за своїми податковими зобов`язаннями у зв`язку із тим, що сама держава має перед ним заборгованість з різниці в тарифах на послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та установам й організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевого бюджетів.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що фахівцями Ізюмського управління Головного управління ДПС у Харківській області проведено камеральну перевірку Ізюмського КВ ВКП з питання дотримання граничних термінів сплати узгоджених податкових зобов`язань з рентної плати за спеціальне використання води за період з 19.11.2016 по 20.05.2019 , за результатами якої складено акт перевірки від 05.09.2019 №404/20-40-51-04-10/24673063 (а.с.7-10).
Згідно висновків перевірки, викладених в акті від 05.09.2019 №404/20-40-51-04-10/24673063, дані камеральної перевірки свідчать про порушення Ізюмським КВ ВКП п.257.5 ст.257 Податкового кодексу України, оскільки підприємством несвоєчасно сплачено суму  узгоджених податкових зобов`язань по рентній платі за спеціальне використання води за період з 19.11.2016 по 20.05.2019 по податкових розрахунках з рентної плати за спеціальне використання води за період з ІІІ кварталу 2016 року по І квартал 2019 року та по податковому повідомленню-рішенню від 14.11.2014 №0002051502, винесеному на підставі акту позапланової документальної перевірки від 24.10.2014 №900.
На підставі висновків проведеної перевірки, відповідно до п.126. статті 126 Податкового кодексу України, контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення №0015875104 від 20.09.2019, яким за затримку на 823 календарних дня сплати юридичною особою грошового зобов`язання по рентній платі за спеціальне використання води в розмірі 453915,70 грн. до Ізюмського КВ ВКП застосовано штраф у розмірі 20% у сумі 90783,14 грн. (а.с.11-13).
Не погоджуючись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, Ізюмське КВВКП звернулося до суду з даним позовом.
Залишаючи без задоволення позов, суд першої інстанції виходив з того, що обставини справи свідчать про порушення Ізюмським КВ ВКП п.257.5 ст.257 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати узгодженої суми грошового зобов`язання з рентної плати за спеціальне використання води та несвоєчасної сплати узгодженої суми грошового зобов`язання за податковим повідомленням-рішенням від 14.11.2014 №0002051502, що є підставою для застосування до позивача штрафу у розмірі, встановленому ст.126 Податкового кодексу України.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Підставою для винесення контролюючим органом податкового повідомлення-рішення №0015875104 від 20.09.2019, яким до Ізюмського КВ ВКП на підставі п.126. статті 126 Податкового кодексу України застосовано штраф, є висновки проведеної перевірки стосовно порушення Ізюмським КВ ВКП п.257.5 ст.257 Податкового кодексу України. 
Відповідно до п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України (далі – ПК України) Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Відповідно до п.54.1 ст.54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Положеннями п.56.11 ст.56 ПК України передбачено, що не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.
Згідно із п.57.1 ст.57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п.257.2 ст.257 ПК України платники рентної плати самостійно обчислюють суму податкових зобов`язань з рентної плати.
Згідно з п.257.5 ст.257 ПК України сума податкових зобов`язань з рентної плати, визначена у податковій декларації за податковий (звітний) період, сплачується платником до бюджету протягом 10 календарних днів після закінчення граничного строку подання такої податкової декларації.
Положеннями п.п.258.1.1 п.258.1 ст.258 ПК України визначено, що на платника рентної плати покладається відповідальність за правильність обчислення, повноту і своєчасність її внесення до бюджету, а також за своєчасність подання контролюючим органам відповідних податкових декларацій згідно із нормами цього Кодексу та інших законодавчих актів.
Відповідно п.54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, у випадках, передбачених положеннями даного пункту.
Згідно із п.57.3 ст.57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.
Відповідно до п.56.18 ст.56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
Як свідчать матеріали справи, Ізюмським КВ ВКП декларувалися податкові зобов`язання з рентної плати за спеціальне використання води, починаючи з ІІІ кварталу 2016 року по І квартал 2019 року (згідно переліку а.с.8-10). 
Також, із акту перевірки №404/20-40-51-04-10/24673063 від 05.09.2019 та інтегрованої картки платника податків встановлено, що 12.02.2018 в інтегрованій картці платника податків Ізюмського КВ ВКП (а.с.68) було поновлено (нараховано) грошове зобов`язання позивача по податковому повідомленню-рішенню від 14.11.2014 №0002051502 з приміткою "ріш.суд.".
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем не наводиться доводів стосовно неправомірного зазначення в інтегрованій картці платника податків Ізюмського КВ ВКП даного податкового повідомлення-рішення від 14.11.2014 саме 12.02.2018.
Разом з тим, Ізюмське КВ ВКП наводить доводи стосовно протиправності нарахування штрафних фінансових санкцій за несвоєчасну сплату грошових зобов`язань по зазначеному податковому повідомленню-рішенню з огляду на сплив строку застосування штрафних санкцій.
Із змісту положень п.102.1 ст.102 ПКУ (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) вбачається, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.
Як свідчать матеріали справи, і це не заперечується сторонами, до інтегрованої картки платника податків Ізюмського КВ ВКП відповідно до часу нарахування грошових зобов`язань та настання строку їх сплати було внесено відомості про такі нарахування.
Пунктом 87.9 статті 87 Податкового кодексу України встановлено що, у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.
Судовим розглядом підтверджено, що податковим органом зараховано кошти, які сплачувалися позивачем, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення.
Сплата грошового зобов`язання за податковим повідомленням рішенням №0002051502 від 14.11.2014 фактично була здійснена 27.03.2019.
Разом з тим колегія суддів враховує, що відповідальність за порушення правил та строків сплати (перерахування) податків встановлена ст. 126 ПК України.
Згідно із п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
З урахуванням зазначеного, положення ст. 126 ПК України щодо застосування штрафної санкції застосовуються у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання. При цьому, розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати.
Наведений висновок щодо врахування часу затримки сплати грошового зобов`язання  узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 27 грудня 2018 року у справі №817/195/15, від 05 вересня 2019 року у справі №808/2691/14, яку відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Тобто, у разі, якщо платник податків не сплачує суми узгодженого грошового зобов`язання протягом строків, передбачених ПК України, такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до ст. 126 ПК України, розмір якої прямо залежить від часу затримки такої сплати та, відповідно, від часу здійснення відповідної сплати грошового зобов`язання.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про застосування контролюючим органом до позивача штрафу в межах передбачених податковим законодавством строків.
Водночас, колегія суддів зазначає наступне.
Системний аналіз викладених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що порушення платником податків строків сплати узгоджених сум грошових зобов`язань є підставою для застосування до такого платника штрафу в залежності від кількості днів порушення строку сплати.
Зі змісту матеріалів справи встановлено, що позивачем несвоєчасно було здійснено сплату узгоджених сум грошових зобов`язань з рентної плати за спеціальне використання води за період з ІІІ кварталу 2016 року по І квартал 2019 року та за податковим повідомленням-рішенням від 14.11.2014 №0002051502, що стало підставою для застосування до позивача штрафу на підставі п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України.
Відповідно до п. 109.1 ст. 109 ПК України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.          
Таким чином, податкове правопорушення, як і правопорушення будь-яке, має суб`єктивну сторону, тобто це повинно бути умисне порушення норм закону, або умисне його невиконання платником податків, коли він повинен його виконати.
Суд зазначає, що при досліджені рішення, дій чи бездіяльності, суд керується критеріями визначеними ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. 
При цьому суд вважає прийнятними та такими, що підлягає застосуванню до спірних відносин позиції вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі “Федорченко та Лозенко проти України”, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення “поза розумним сумнівом”, відповідно до якого  доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. 
У пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі “Компанія “Вестберґа таксі Актіеболаґ” та Вуліч проти Швеції”, у якому суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
Судом встановлено, що фактично у періоді, що перевірявся Ізюмське КВ ВКП є підприємством, яке здійснює централізоване водопостачання та водовідведення, працюючи в умовах дії тарифів, встановлених державним органом - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, які не покривають фактичних витрат підприємства.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” державна політика у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується, зокрема, на таких принципах: регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг.
З метою забезпечення доступності мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, встановлюються тарифи на деякі види житлово-комунальних послуг, зокрема, на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Разом з тим, встановлені тарифи, як правило, не покривають фактичних витрат надавачів житлово-комунальних послуг.
У зв`язку з цим та з метою забезпечення відшкодування різниці між встановленими тарифами та фактичними витратами надавачів послуг, безперебійного надання житлово-комунальних послуг належної якості держава запровадила механізм субвенцій, які перераховуються з державного бюджету місцевим бюджетом з подальшим перерозподілом між постачальниками житлово-комунальних послуг.
Ця обставина має фундаментальне значення для вирішення цієї справи та зумовлює необхідність детального аналізу обставин, які зумовили відсутність коштів і чи насправді вони знаходилися поза впливом платника, оскільки сума коштів субвенції з різниці в тарифах на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення є джерелом поповнення коштів підприємства, за рахунок яких відбувається сплата податкових зобов`язань платника податків.
Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.02.2019 № 820/1410/18, який відповідно до ч.5 ст.242 КАС України колегія суддів враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Матеріалами справи підтверджено, що за період з 2008 до 2019 років сформувалася заборгованість з різниці в тарифах на послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та установам й організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевого бюджетів (а.с.14-19, 218).
При цьому, Територіальною комісією з питань узгодження різниці в тарифах  (протокол від 15.06.2018 №2) вже було узгоджено обсяг заборгованості з різниці в тарифах послуг, наданих Ізюмським КВ ВКП населенню у розмірі 15312296,72 грн., бюджетним установам – 843117,00 грн. (а.с.14-17). 
В подальші роки обсяг такої заборгованості збільшився (а.с.218).
Колегія суддів звертає увагу, що протягом років, коли накопичувалась заборгованість з різниці в тарифах, Кабінетом Міністрів України приймалися постанови про затвердження Порядку та умов надання у відповідному році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування. Зокрема, у 2015 році – постанова Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. № 375, у 2017 році - постанова Кабінету Міністрів України від 18 травня 2017 р. № 332, у 2018 році – постанова Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2018 р. № 110. Положеннями даних Порядків було передбачено, що підставою для проведення розрахунків з погашення заборгованості є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання і водовідведення населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості (далі - учасники розрахунків), у тому числі у разі заміни сторони у зобов`язанні під час здійснення розрахунків за електричну енергію та природний газ, згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості на дату укладення такого договору.
Разом з тим, у 2019 році такий порядок не затверджено.
Так само законами України «Про Державний бюджет» на відповідні роки виділення субвенцій безпосередньо позивачу передбачено не було.
Більше того, позивачем повідомлено, що протягом 2016-2019 років з органами казначейської служби було укладено 1 (один) договір від 10.07.2017 №10/21-з стосовно організації взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим установам/організаціям/підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.
Згідно даного договору підприємством 06.09.2017 було проведено платіж щодо погашення заборгованості з податку на додану вартість у сумі 2241043,37 грн.
В той же час, Ізюмському КВ ВКП не було перераховано субвенцій на суму, достатню для погашення в повному обсязі наявної заборгованості з різниці в тарифах, що позбавляє підприємство можливості сплатити податкові зобов`язання в повному обсязі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із доводами позивача, що неперерахування сум коштів субвенції з різниці в тарифах на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення спричинили відсутність у позивача достатніх коштів для погашення всіх податкових зобов`язань в повному обсязі.
При цьому, судом також враховуються висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні по справі «Лелас проти Хорватії», відповідно до яких держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.
У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.
У контексті обставин справи суд наголошує на змісті пункту 71 рішення по справі “Рисовський проти України”, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків, а ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. 
Таким чином, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду, в тому числі, у вигляді додаткових надходженнях коштів за рахунок штрафних санкцій підприємств, перед якими нею не виконані свої зобов`язання.
Враховуючи встановлені судовим розглядом обставини відсутності перерахування на рахунки Ізюмського КВ ВКП субвенції з державного бюджету на погашення різниці в тарифах на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, колегія суддів зазначає, що позивач не мав можливості здійснювати своєчасне погашення податкових зобов`язань.
З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що встановлені обставини свідчать про відсутність у позивача складу податкового правопорушення, оскільки порушення встановлених строків сплати грошових зобов`язань сталося з причин, що не залежали від позивача. 
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що підстави для застосування штрафних (фінансових) санкцій відсутні.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів суду правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, в той час, як доводи позивача ґрунтуються на законі та підтверджені матеріалами справи, у зв`язку з чим позовні вимоги Ізюмського КВ ВКП є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 року прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. 
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 року у справі № 520/10526/19 скасувати.
Прийняти постанову, якою позов Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкового повідомлення - рішення задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0015875104 від 20.09.2019 р.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		Мінаєва О.М.	
Судді	   	Макаренко Я.М.    Донець Л.О.  	
Повний текст постанови виготовлений  23.09.2020 року