Постанова
Іменем України
 
14 вересня 2020 року     
                    
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/6911/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,
 
на рішення Ірпінського міського суду Київської області
 
в складі судді Саранюк Л.П. 
 
від 10 січня 2020року 
 
по справі №367/4846 Ірпінського міського суду Київської області
 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська факторингова компанія"
 
до ОСОБА_1 ,
 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
про звернення стягнення на предмет застави,
 
                                                            В С Т А Н О В И В: 
 
В липні 2017 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська факторингова компанія" (далі - ТОВ "Українська факторингова компанія", Товариство) посилаючись на те, що на підставі правочину (договору факторингу) він є новим кредитором у зобов`язанні, який належним чином не виконується боржником ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом до власника транспортного засобу ОСОБА_1 та просив, в рахунок  погашення  зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу у розмірі 195 701,51 грн, звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки HYUNDAISANTA FE, 2008 року, державний номерний знак НОМЕР_1 , шляхом передачі у власність ТОВ "Українська факторингова компанія".
 
Крім того, просив зобов'язати ОСОБА_1 передати на користь ТОВ "Українська факторингова компанія" предмет застави - автомобіль HYUNDAISANTA FE, 2008 року, державний номерний знак НОМЕР_1 з комплектом ключів та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 17.11.2016 між АКІБ «УкрСиббанк» та                           ТОВ "Українська факторингова компанія" укладено Договір факторингу, за умовами якого до останнього перейшло право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 14.04.2008, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 . 
 
За умовами даного договору ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 21 573,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день укладення договору, згідно офіційного курсу НБУ, становило 108 943,65 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 передано в заставу автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2008 року, державний номерний знак НОМЕР_1 .
 
Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором у нього виникла заборгованість, яка станом на день укладення договору факторингу - 17.11.2016 становила 195 701,51 грн.
 
Зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу право власності на предмет застави перейшло до ОСОБА_1 , за наявності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження предмету застави. За таких обставин вважав, що              ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем рухомого майна.
 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 січня 2020 року позов задоволено у повному обсязі. 
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачкаподала до суду апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що укладений між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 договір застави транспортного засобу є нікчемним, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства нотаріально не посвідчений. Вважала, що за таких обставин державна реєстрація застави рухомого майна в державному реєстрі обтяжень рухомого майна на підставі вказаного правочину, нотаріально не посвідченого, на момент придбання ОСОБА_1 транспортного засобу, є незаконною.
 
Суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем спірного транспортного засобу та не врахував, що на час перереєстрації транспортного засобу на ім`я ОСОБА_1 були відсутні будь-які обмеження, передбачені Порядком державної реєстрації, (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, а також самохідних машин, сконструйованих на базі шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 (далі - Порядок).
 
Поза увагою суду залишилася обставина, що між АКІБ "УкрСиббанк" та позичальником не було укладено окремого договору застави транспортного засобу, як того вимагає Закон України "Про споживче кредитування".
 
Судом не взято до уваги, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що на дату укладення договору факторингу сума заборгованості за кредитним договором ОСОБА_4 перед новим кредитором становить  195 701,51 грн.
 
Зазначала, що укладений між АКІБ "УкрСиббанк" та ТОВ "Українська факторингова компанія" договір факторингу є недійсним, оскільки позивач не має ліцензії на надання фінансових послуг, зокрема фінансових послуг з факторингу.
 
Також зазначала, що діючим законодавством не передбачено способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності за заставодержателем.
 
Суд не звернув уваги на ту обставину, що строк дії кредитного договору від 14.04.2008  закінчився 14.04.2015, а автомобіль ОСОБА_1 придбано 04.05.2016.
 
За вказаних обставин просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10.01.2020 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив. Посилаючись на те, що рішення суду є законним та обгрунтованим, ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, за повного з`ясування обставин справи та дослідження доказів, на які посилалися сторони, просив рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10.01.2020 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
 
Треті особи своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то дана справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстави для задоволення позову.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 14 квітня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11332816000 (далі - Договір), за умовами п. 1.1. якого банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник в свою чергу зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) в сумі 21 573,00 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, зазначених в даному Договорі. Вказана сума кредиту згідно курсу Національного банку України на день укладення договору дорівнює 108 943,65 грн.
Пунктом 2.1. Договору передбачено, що позичальник передає в заставу банку, а банк приймає наступне рухоме майно - автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2008 року, сірий, шасі №   НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 (автомобіль є власністю позичальника). 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що при укладенні вищевказаного Договору не було дотримано вимог чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення договору про заставу транспортного засобу.
В статтю 13 «Форма договору застави» Закону України «Про заставу» законодавцем неодноразово вносилися зміни.
 
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» в редакції, чинній на час укладення Договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 14.04.2008, договір застави повинен був укладений в письмовій формі.
 
У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, договір застави повинен був нотаріально посвідчуватися на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснювалося за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів.
 
Крім того, положеннями ч. 1 ст. 577 ЦК України в редакції від 14.04.2008 - дату укладення договору між Банком та ОСОБА_4 було передбачено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Частиною 3 цієї статті визначено, що застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
 
Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що станом на дату укладення договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 14.04.2008 законодавством не було передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення договору, предметом застави якого є рухоме майно. Вимоги щодо нотаріального посвідчення були обов'язковими для договору застави нерухомого майна.
 
Як вже зазначалось вище, згідно умов Договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 14.04.2008 предметом застави виступає рухоме майно - автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2008 року, сірий, шасі №   НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 .
 
Отже, Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 14.04.2008 укладено у простій письмовій формі, відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про заставу», в редакції, яка діяла на час укладення договору, якою не вимагалося нотаріальне посвідчення такого виду договору. 
 
Також слід зазначити, що про дотримання вимог закону щодо укладення Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу суд першої інстанції зазначив в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
 
Оскільки на час укладення Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу законодавцем не вимагалося обов'язкове нотаріальне посвідчення такого договору, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про незаконність обтяження заставного автомобіля.
 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що між банком та позичальником повинен був укладатися окремий договір застави, оскільки як правильно зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні на момент укладення договору чинним законодавством не було передбачено укладення окремого договору застави. 
 
Дійсно, на момент укладення Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу діяли положення ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", які передбачали, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: форми його забезпечення. Як вже зазначалось вище, Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 14.04.2008 укладено між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 у письмовій формі. Згідно п. 9.10. Договору даний договір укладено у двох примірниках, які мають рівну юридичну силу, по одному для кожної із сторін. Тобто, один із оригіналів Договору було передано споживачу ОСОБА_4 .
 
З наведеного слідує, що на момент укладення Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу не було обов'язковим укладення окремого договору застави. А відтак доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом неукладення окремого договору застави не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Вимоги щодо дотримання письмової форми договору сторонами дотримано.
 
Судом також встановлено, що 17 листопада 2016 року між ТОВ "Українська факторингова компанія" та ПАТ "УкрСиббанк" укладено Договір факторингу №46, відповідно до умов якого, до позивача перейшло право грошової вимоги, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11332816000 від 14.04.2008, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 . Дана обставина також підтверджується Реєстром боржників до Договору факторингу №46 від 17.11.2016 та Актом-приймання-передачі права вимоги від 26.11.2016.
 
Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна ТОВ "Українська факторингова компанія" набуло статусу заставодержателя відносно предмета застави - автомобіля HYUNDAI SANTA FE, 2008 року, сірий, шасі №   НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 . Тобто ТОВ "Українська факторингова компанія" є обтяжувачем заставного майна.
 
Станом на дату укладення договору факторингу розмір заборгованості ОСОБА_4 перед новим кредитором - ТОВ "Українська факторингова компанія" за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 14.04.2008 становив 195 701,51 грн.
 
Доводи апеляційної скарги, що договір факторингу є недійсним з тих підстав, що на момент укладення договору ТОВ "Українська фінансова компанія" не мало ліцензії на надання фінансових послуг з факторингу є необґрунтованими, оскільки, як правильно встановлено судом на момент укладення договору факторингу така ліцензія законодавством не передбачалася.
 
Так, положеннями Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (в редакції на час укладення договору факторингу (17.11.2016) факторинг віднесений до переліку фінансових послуг. Разом з тим, розділом 6 цього Закону, а саме статтею 34, на яку посилається відповідачка в апеляційній скарзі, встановлено обов`язковість ліцензування діяльності фінансових установ, серед яких така діяльність як надання факторингових послуг відсутня.
 
Крім того, матеріали справи не містять доказів існування судового рішення про визнання договору факторингу недійсним і таких зустрічних позовних вимог відповідач не заявляла.
 
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів наявності у ОСОБА_4 заборгованості перед позивачем у розмірі 195 701,51 грн спростовуються матеріалами справи, а саме реєстром боржників до Договору факторингу №46 від 17.11.2016 (т. 1, а.с. 20-22). Більш того, відповідачка, у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не подала до суду доказів, які б спростовували такий розмір заборгованості, зокрема свого розрахунку розміру заборгованості або доказів, які підтверджують відсутність заборгованості.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що доведеною є сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 195 701,51 грн.
 
Як вже зазначалось вище, пунктом 2.1. Договору від 14.04.2008 передбачено, що позичальник передає в заставу, а Банк приймає наступне рухоме майно, а саме - транспортний засіб (предмет застави): HYUNDAISANTA FE, 2008 року, сірий, шасі №    НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 .
 
В пункті 2.2. Договору зазначено, що за домовленістю сторін вартість предмета застави складає 169 540,00 грн.
 
Відповідно до пункту 8.1. Договору звернення стягнення на предмет застави здійснюється Банком: у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за цим Договором та/або у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом позичальника.
 
Звернення стягнення на предмет застави, відповідно до статті 590 ЦК України, здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Умовами Договору передбачено, що звернення стягнення на предмет застави можливе, як в позасудовому порядку, так і за рішенням суду.
 
Звернення стягнення за рішенням суду здійснюється відповідно до чинного законодавства України (п. 8.6. Договору).
 
Частиною 1 статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено договором або законом.
 
З матеріалів справи вбачається, що за умовами Договору ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання повернути наданий кредит у повному обсязі з нарахованими відсотками у строк не пізніше 14.04.2015.
 
Матеріали справи не містять доказів, що у строк до 14.04.2015 ОСОБА_4 належним чином виконав умови Договору та повернув кредит у повному обсязі з нарахованими відсотками.
 
В той же час, судом встановлено, що предмет застави - HYUNDAI SANTA FE, 2008 року, сірий, шасі №   НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , вже не належить позичальнику ОСОБА_4 , а з 04.05.2016 зареєстрований за новим власником ОСОБА_1 , та новому власнику видані новий державний номерний знак на заставний автомобіль - НОМЕР_1 . Перереєстрація транспортного засобу на нового власника ОСОБА_1 відбулася на підставі Договору купівлі-продажу №8044/2016/6751/3 від 04.05.2016, укладеного з ОСОБА_3 . В свою чергу ОСОБА_3 набув право власності на спірний автомобіль на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_4 27.02.2016.
 
Статтею 27 Закону України "Про заставу" передбачено, що застава зберігає силу, якщо однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.
 
Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.
 
За правилами статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію їх обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження або із застосуванням однієї з процедур, передбачених                 ст. 26 цього Закону, положеннями якої зокрема передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом.
 
З огляду на приписи ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію їх обтяжень» колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що діючим законодавством не передбачено такого виду звернення стягнення на предмет застави як визнання права власності на рухоме майно за заставодержателем.
 
Крім того, Верховний Суд в постанові від 11.12.2018 по справі №910/21156/16 дійшов висновку, що норми права, які регулюють звернення стягнення на предмет іпотеки не є релевантними до правовідносин, які стосуються обтяжень рухомого майна. А тому звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності в судовому порядку є належним способом захисту.
 
За вказаних обставин та наведених положень закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги ТОВ "Українська факторингова компанія" про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу в розмірі 195 701,51 грн шляхом передачі у власність заставодавцю, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
 
До того ж, судом у рішенні правильно надано оцінку добросовісності набуття                ОСОБА_1 заставного майна.
 
Відповідно до статті 27 Закону України "Про заставу" застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і випадках, коли в установленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.
Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.
Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.
Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави.
У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.
Саме такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 18.03.2020 по справі №202/5584/18.
Аналогічний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду: від 10 жовтня 2019 року у справі №463/3582/17 та від 18 грудня 2019 року у справі № 619/4033/18.
Як правильно встановлено судом, позичальнику ОСОБА_4 заставодержателем не надавався дозвіл на зняття спірного транспортного засобу з обліку. Запис з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо обтяження транспортного засобу, згідно якого                 ПАТ "УкрСиббанк" був заставодержателем, був чинним до 10.04.2018, тоді як право власності на автомобіль за ОСОБА_1 зареєстровано 04.05.2016.
З урахування вказаного вище, встановивши, що на час придбання відповідачем спірного автомобіля у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна містились відповідні відомості про його обтяження, які внесені до реєстру перед відчуженням предмета застави, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки                         ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем заставного рухомого майна.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно листа Територіального сервісного центру №8044 РСЦ МВС м. Києва від 27.09.2017 №8044/81 будь-які обмеження, передбачені Порядком, були відсутні, та ОСОБА_1 не було відомо про наявність обтяження, не заслуговують на увагу судової колегії. Як вірно зазначено судом в мотивувальній частині рішення, до 05.10.2016 Головному сервісному центру МВС та підпорядкованим йому РСЦ МВС не було надано доступ та повноваження на перевірку відомостей про обмеження відчуження за Державним реєстром обтяжень рухомого майна. Водночас, такий до доступ був наданий у розпорядження нотаріусам. А у разі нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, нотаріус у відповідності до вимог закону перевіряє заборону відчуження автомобіля, що в свою чергу підтверджує можливість ОСОБА_1 перевірити можливість наявності про обтяження транспортного засобу.
 
Доводи апеляційної скарги, що строк дії кредитного договору закінчився 14.04.2015, а автомобіль ОСОБА_1 придбано 04.05.2016 не приймаються судом до уваги, оскільки закінчення строку дії кредитного договору не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін та не є підставою для припинення заходів забезпечення кредитного зобов'язання, яким в тому числі є застава рухомого майна. А відтак закінчення строку дії договору не можу бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення без змін, а скарги без задоволення.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму  для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у данійсправі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
 
Рішення Ірпінського міськогосуду Київської області від 10 січня 2020 року- залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий                                                                                                             О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                          В.А. Кравець

                                                                                                                                   Л.Д. Махлай