ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 липня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №950/90/20 
Номер провадження 22-ц/816/1433/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Левченко Т. А. 

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 травня 2020 року в складі судді Бакланова Р.В., ухваленого у м. Лебедин, повний текст якого складений 20 травня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 13 лютого 2018 року частково задоволено його адміністративний позов до Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області та визнано протиправними дії відповідача щодо несвоєчасного надання інформації на пункт 2 його заяви від 26 квітня 2017 року за № 182, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2018 року скасовано рішення Лебединського районного суду Сумської області від 13 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області у ненаданні інформації на питання 3.1 його заяви від 26 квітня 2017 року за № 182 та наданні неповної інформації на питання 3.2 цієї ж заяви, а також зобов`язано відповідача надати йому повну інформацію на питання 3.1 та 3.2 вказаної заяви.
Посилаючись на обставини того, що факт незаконної бездіяльності відповідача був встановлений рішенням суду в адміністративній справі, яке набрало законної сили, що, на думку позивача, відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України не потребує доказуванню при розгляді даної цивільної справи, чим було порушено його право на інформацію з боку відповідача під час виконання останнім владних (управлінських) функцій та службових обов`язків, внаслідок чого йому було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінив у 2500 грн та просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 18 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити його позовні вимоги.
При цьому, він зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги його доводів, викладених в позовній заяві, де він належно обґрунтував факт заподіяння йому моральної шкоди протиправними діями (бездіяльністю) відповідача, вказав причинно-наслідковий зв`язок та негативні наслідки такої шкоди, що створило психічне напруження від ненадання відповіді відповідачем та очікуванням цієї відповіді, тому саме від протиправних дій та бездіяльності сільського голови, викликаних дискримінацією під час розгляду його заяви порівняно із зверненням інших громадян він зазнав душевних страждань. Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновки Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, викладені у судових рішеннях у подібних правовідносинах щодо застосування норм права при відшкодуванні моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Будильська сільська рада Лебединського району Сумської області просить її відхилити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом стали ті обставини, що 26 квітня 2017 року він звернувся до сільського голови Будильської сільської ради із заявою за № 182, в якій просив надати інформацію щодо ряду питань, які стосуються виконання укладеного між Будильською сільською радою та юристом ОСОБА_2 договору про надання юридичних послуг від 06 лютого 2017 року (а.с. 16).
На вказану заяву позивача Будильська сільська рада надала йому відповідь за № 02-20/517 від 22 травня 2017 року (а.с. 17).
Однак, як вважав Колодяжний О.Б., вичерпної відповіді на поставлені у заяві питання у встановлений законом строк відповідач не надав, тому він звернувся з позовом до Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 13 лютого 2018 року у справі за № 580/2301/17 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області щодо несвоєчасного надання інформації на пункт 2 його заяви від 26 квітня 2017 року за № 182. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 21-22).
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2018 року рішення Лебединського районного суду Сумської області від 13 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасованота ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області у ненаданні інформації на питання 3.1 заяви ОСОБА_1 від 26 квітня 2017 року за № 182 та наданні неповної інформації на питання 3.2 цієї ж заяви. Зобов`язано Будильську сільську раду Лебединського району Сумської області надати ОСОБА_1 повну інформацію на питання 3.1 та 3.2 заяви від 26 квітня 2017 року за № 182 (а.с. 3-5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами обставин того, що незаконними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, ураховуючи той факт, що право на звернення до суду позивачем реалізовується на власний розсуд і дана обставина не є підставою для визнання факту наявності заподіяння йому моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного.
Як зазначено у статті 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. При цьому, заявою є звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.
Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян»  передбачений обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.
Виходячи з вимог статті 2 Закону України «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.
Згідно статті 31 Закону України «Про інформацію» у разі, якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.
У частині другій статті 25 Закону України «Про звернення громадян» йдеться про те, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Виходячи з норм статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Як зазначено у статті 302 ЦК України, право на інформацію належить до особистих немайнових прав особи.

З матеріалів справи вбачається, що судовими рішеннями в адміністративній справі за № 580/2301/17 була встановлена протиправність дій відповідача щодо ненадання відповіді на питання №№ 2 і 3.1 та стосовно неповноти надання інформації на питання 3.2 заяви позивача від 26 квітня 2017 року за № 182, чим дійсно було порушено його особисте немайнове право на інформацію.
Однак, на думку колегії суддів, сам факт визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. 
Так, колегія суддів ставиться критично до доводів ОСОБА_1 щодо наявності підстав для відшкодування на його користь моральної шкоди з огляду на наступне.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16, які ухвалені за інших фактичних обставин справи та у яких Верховний Суд висловив загальні підходи до визначення та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням принципу належного врядування.
Зокрема, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому, слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується, тобто, обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що преюдиційним є факт протиправності дій відповідача, які, вочевидь, мали негативний вплив на психологічний стан ОСОБА_1 та викликали у нього негативні емоції. Проте, на думку колегії суддів, такі негативні емоції не досягли рівня страждань, а позивач не довів в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач свідомо займає активну життєву позицію, постійно звертається із заявами до органів державної влади та місцевого самоврядування з приводу надання йому інформації по тим чи іншим питанням. Ураховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що він зазнав додаткового психічного напруження під час розгляду його заяви від 26 квітня 2017 року за № 182.

Також необхідно врахувати, що запитувана позивачем інформація та очікувана відповідь на запитання №№ 2, 3.1, 3.2 його заяви від 26 квітня 2017 року стосувалися питання щодо виконання юристом ОСОБА_2 укладеного з Будильською сільською радою Лебединського району Сумської області договору про надання юридичних послуг від 06 лютого 2017 року і не зачіпала особистих інтересів ОСОБА_1 та не вимагала від нього вимушеного звернення до суду за захистом та відновленням його  порушених прав та інтересів, як він про це зазначає. 
До того ж, колегія суддів звертає увагу і на те, що відповідно до статті 25 Закону України «Про звернення громадян», на положення якої посилається ОСОБА_1 , у разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, відшкодовують йому завдані матеріальні збитки, пов`язані з поданням і розглядом скарги, обґрунтовані витрати, понесені у зв`язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядаються в судовому порядку. Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні чи матеріальні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи під час розгляду лише скарги.
В той же час, виходячи з вимог статті 3 Закону України «Про звернення громадян», законодавець розмежовує звернення громадян на пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 815/208/17.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, звернення ОСОБА_1 до відповідача за № 182 від 26 квітня 2017 року за своїм змістом та назвою у розумінні статті 3 Закону України «Про звернення громадян» є заявою, а не скаргою, у зв`язку з чим посилання заявника на статтю 25 вказаного закону, як на підставу для відшкодування моральної шкоди не можуть бути правовою підставою для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду в оскарженій частині.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 травня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                        С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді:                                                В.І. Криворотенко 

                                                       Т.А. Левченко