Постанова
Іменем  України      
 
08 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 509/4632/16-ц
 
провадження № 61-2522 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,                Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»                    на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року у складі судді Гандзія Д. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом             до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до кредитного договору              від 12 січня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надало  ОСОБА_1  кредитну картку «Універсальна», а 03 липня 2012 року останньому було переоформлено вказану кредитну картку на престижну кредитну картку «Gold» з відкриттям карткового рахунку, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі                  6 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту.
Також, позивач зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» - складає між ним та банком договір, про що свідчить особистий підпис у відповідній заяві. 
Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого станом на 13 листопада 2016 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 544,64 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5 488,19 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1 721,34 грн, пеня за прострочене зобов`язання у розмірі 4 263,94 грн, пеня за несвоєчасність сплати боргу у розмірі 950 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 621,17 грн. 
З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути                        з ОСОБА_1 заборгованість за вказаним кредитним договором                            у розмірі 13 544,64 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору від 12 січня 2011 року банк видав відповідачу кредитну картку «Універсальна», а 03 липня 2012 року ОСОБА_1 було переоформлено вказану картку на престижну кредитну картку «Gold» з відкриттям карткового рахунку, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 300 грн. Проте відсутні належні та допустимі докази згоди відповідача на збільшення розміру кредиту на його платіжну картку з 300 грн до 900 грн, а у подальшому                       до 2 000 грн і до 6 000 грн. Таким чином, сума кредиту була збільшена банком без погодження і згоди відповідача. 
04 грудня 2015 року невстановлена особа через послуги додатку «Приват24» шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами у розмірі 5 270 грн,               ОСОБА_1 вказував про те, що він не отримував вищевказані кошти на свій картковий рахунок, а про зняття зазначеної суми дізнався після надходження на його мобільний телефон SMS-повідомлення про списання коштів, після чого він звернувся до Приморського відділу поліції у м. Одесі головного управління національної поліції в Одеській області з відповідною заявою про злочин, унаслідок чого 06 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення правопорушення передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, кримінальне провадження триває.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що банком безпідставно збільшено розмір кредиту до 6 000 грн, оскільки відповідач, як позичальник, згоди на таке збільшення не надавав. Невстановлена особа через додаток «Приват24» заволоділа грошовими коштами у розмірі 5 270 грн, щодо вказаного факту за заявою відповідача внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України. Ураховуючи викладене, оскільки відсутні докази отримання відповідачем кредиту у розмірі 6 000 грн на його картковий рахунок, на який банком були нараховані відсотки, пеня, штрафи, відсутня згода щодо усіх істотних умов договору, тому вимоги банку про стягнення з відповідача кредитної заборгованості є безпідставними. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ПАТ КБ«ПриватБанк»просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                    від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 509/4632/16-ц з Овідіопольського районного суду Одеської області. 
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                 від 14 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 після підписання анкети-заяви отримав кредитну картку та кредитні кошти. Користування відповідачем кредитними коштами, часткове, але систематичне погашення заборгованості по кредиту за період з 17 червня 2014 року по 16 лютого 2015 року, свідчить про укладення між сторонами кредитного договору. Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою             та тарифами банку є загальною й доступною інформацією, яка розміщена на офіційному сайті банку. Крім того, відповідно до анкети-заяви ОСОБА_1 зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, які є складовою кредитного договору. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву від 12 січня 2011 року, згідно з якою отримав кредитну картку «Універсальна».
03 липня 2012 року ОСОБА_1 було переоформлено кредитну картку на престижну кредитну картку «Gold» та відкрито картковий рахунок, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 6 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту (що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку).
Банк вказував про те, що своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. 
За розрахунком Банку станом на 13 листопада 2016 року за ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 13 544,64 грн, з яких: заборгованість                   за тілом кредиту у розмірі 5 488,19 грн, заборгованість по процентам                        за користування кредитом у розмірі 1 721,34 грн, пеня за прострочене зобов`язання у розмірі 4 263,94 грн, пеня за несвоєчасність сплати боргу                   у розмірі 950 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 621,17 грн.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                       у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку 
ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві ОСОБА_1 від 12 січня 2011 року процентна ставка 
не зазначена (а. с. 19).
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, 
а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів                       за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості                  за договором від 12 січня 2011 року, посилався на Тарифи банку й Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
У матеріалах справи відсутні витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.
При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, який саме витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів).
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16 цс 15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. 
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (12 січня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (14 грудня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, Тарифи банку та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те,                    що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16 цс 15).
Верховний Суд звертає увагу на те, що банком не надано витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, вони не визнаються відповідачем та не відомо чи містять його підпис, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 
12 січня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та 
у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 
1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства 
є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням 
є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), 
а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»              (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 
1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема 
у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з 
ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 342/180/17 (провадження № 14-131 цс 19).
Вказані обставини правильно встановлені судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості                  по процентам за користування кредитом у розмірі 1 721,34 грн, пені                  за прострочене зобов`язання у розмірі 4 263,94 грн, пені за несвоєчасність сплати боргу у розмірі 950 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 621,17 грн у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу в анкеті-заяві від 12 січня 2011 року, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua               не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. 
Разом з тим у силу вищенаведених норм права та фактичних обставин помилковим є висновок про нікчемність кредитного договору.
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.                   Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження 
№ 14-308 цс 18).
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (постанова Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц, провадження 
№ 61-5800зпв18).
Таким чином, суди не врахували положення статті 204 ЦК України, всупереч презумпції правомірності правочину, за відсутності прямої вказівки закону про нікчемність кредитного договору з підстав, на які посилався 
ОСОБА_1 .
Суди, посилаючись на те, що банком безпідставно збільшено розмір кредиту до 6 000 грн, оскільки відповідач, як позичальник, згоди на таке збільшення  не надавав, не звернули уваги на довідку про зміну умов кредитування                 та обслуговування картрахунку й на те, що  ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, частково, але систематично здійснював погашення заборгованості по кредиту за період з 17 червня 2014 року по 16 лютого            2015 року, тобто погодився зі збільшенням розміру кредиту. 
Разом з тим, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Таким чином наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 суми непогашення тіла кредиту у розмірі 5 488,19 грн.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про часткове скасування рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій, слід змінити розподіл судових витрат, стягнути з ОСОБА_1 на користь                                   ПАТ КБ «ПриватБанк» пропорційно розміру задоволених позовних вимог                 (38 %) витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 2 146,92 грн.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 жовтня    2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 грудня              2017 року у частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» суму кредиту                    у розмірі 5 488 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн 19 коп. 
В іншій частині рішення Овідіопольського районного суду Одеської області                   від 03 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області                 від 06 грудня 2017 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 2 146 (дві тисячі сто сорок шість) грн 92 коп. 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк