ф
ПОСТАНОВА
Іменем України

01 липня 2020 року 
Київ
справа №815/5700/15
адміністративне провадження №К/9901/12469/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М., 

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №815/5700/15

за позовом ОСОБА_1 
до Одеської митниці Державної фіскальної служби
про встановлення відсутності повноважень, визнання протиправною і скасування довідки

за касаційною скаргою адвоката Харченка Ігоря Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 
на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року (прийняту у складі: головуючого судді Марина П.П.).
і постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2016 року (прийняту у складі: головуючого судді Єщенка О.В., суддів Димерлія О.О., Шеметенко Л.П.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у вересні 2015 року звернувся з адміністративним позовом до Одеської митниці Державної фіскальної служби (далі - «Одеська митниця ДФС»), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив: 

- встановити відсутність у начальника відділу персоналу Південної митниці Міндоходів і головного спеціаліста цього відділу повноважень щодо проведення перевірки особової справи начальника другого оперативного відділу оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Південної митниці Міндоходів ОСОБА_1 на відповідність вимогам Закону України «Про очищення влади», за результатами якої було складено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною і скасувати довідку Південної митниці Міндоходів про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій картці та/або трудовій книжці начальника другого оперативного відділу оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Південної митниці Міндоходів ОСОБА_1 (далі - «Довідка»).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувана Довідка складена посадовими особами, не уповноваженими звільняти або ініціювати звільнення позивача згідно Закону України «Про очищення влади», не містить дати її складення, а люстраційна перевірка здійснена за відсутності заяви та згоди позивача на її проведення. Позивач вважає, що викладене також свідчить про обрання відповідачем неправильного способу проведення перевірки, оскільки ОСОБА_1 на момент набрання чинності Законом України «Про очищення влади» не перебував ні на посаді начальника, ні заступника начальника територіального органу Міндоходів або податкової міліції обласного рівня, а посада, яку він займав (начальника другого оперативного відділу оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Південної митниці Міндоходів), не належить до переліку посад, вказаних у частині першій статті 3 Закону України «Про очищення влади», у разі зайняття яких, на переконання позивача, застосовується скорочена процедура здійснення заходів з очищення влади.

Також ОСОБА_1 звертає увагу на те, що не вчиняв жодних дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а тому вважає, що підстави для застосування до нього заборон, визначених Законом України «Про очищення влади», відсутні.

Крім того, у наданих суду першої інстанції додаткових поясненнях ОСОБА_1 вказав на те, що в оскаржуваній Довідці не відповідають дійсності відомості щодо зайняття ним посади першого заступника начальника Управління податкової міліції Державної податкової служби (Державної податкової адміністрації) у Вінницькій області (далі - «УПМ ДПС (ДПА) у Вінницькій області») у період з 17 лютого 2012 року до 29 травня 2014 року. Вказує, що 25 січня 2012 року діяльність ДПА у Вінницькій області припинено, а ДПС у Вінницькій області припинено 24 грудня 2013 року, тобто за півроку до вказаної у довідці дати (29 травня 2014 року). Водночас позивача не переведено на посаду у новостворене Головне управління Міндоходів у Вінницькій області у зв`язку з тим, що він не відповідав вимогам прихильників корупційної влади ОСОБА_3 і був відсторонений від виконання своїх службових обов`язків.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 28 грудня 2015 року позов задовольнив частково: визнав протиправним запис у Довідці щодо зазначення періоду перебування ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління податкової міліції ДПС у Вінницькій області з 25 грудня 2013 року до 29 травня 2014 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Суд виходив з того, що перевірка, передбачена Законом України «Про очищення влади», була проведена щодо позивача уповноваженими на те особами та відповідно до порядку, встановленого цим Законом. Оскільки вона здійснена на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 вказаного Закону, і на підставі відомостей, наявних в особовій справі позивача, то підстав для визнання протиправною і скасування Довідки суд не встановив. Водночас вказав на неналежне ведення у митному органі розпорядчих документів, оскільки згідно табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 працював в УПМ ДПА у Вінницькій області з 1 до 31 січня 2012 року, а з 1 лютого 2012 року до 23 травня 2014 року - в УПМ ДПС у Вінницькій області, тоді як виплата грошового забезпечення проводилася Головним управлінням Міндоходів у Вінницькій області (як правонаступником УПМ ДПС у Вінницькій області у зв`язку з його реорганізацією). Враховуючи те, що юридичну особу УПМ ДПС у Вінницькій області було припинено 24 грудня 2013 року, то суд дійшов висновку, що цей факт унеможливлює включення відповідачем періоду роботи позивача з 25 грудня 2013 року до 29 травня 2014 року до загального періоду роботи ОСОБА_1 в УПМ ДПС у Вінницькій області.

Одеський апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 9 червня 2016 року скасував постанову суду першої інстанції та ухвалив нову, якою адміністративний позов у частині вимоги про встановлення відсутності у посадових осіб відповідача повноважень на проведення перевірки особової справи позивача відповідно до Закону України «Про очищення влади» залишив без розгляду. В решті позовних вимог (про визнання протиправною і скасування Довідки) відмовив.

Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що: (1) спори з приводу реалізації суб`єктами владних повноважень своєї компетенції розглядаються адміністративними судами у тому разі, якщо обома сторонами у справі є суб`єкти владних повноважень. Оскільки позивач у цій справі є фізичною особою, то у спірних правовідносинах не має адміністративної процесуальної дієздатності, а тому позов в частині визнання відсутності повноважень у посадових осіб, які здійснювали перевірку особової справи ОСОБА_1 , належить залишити без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; (2) викладений у Довідці висновок про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 вказаного Закону, відповідає вимогам Закону України «Про очищення влади» і ґрунтується на дотриманні приписів пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, а тому підстави для скасування Довідки відсутні; (3) висновок суду першої інстанції про необхідність виключення із Довідки періоду перебування позивача на посаді Першого заступника начальника УПМ ДПС у Вінницькій області є помилковим, оскільки у період з 25 грудня 2013 року до 29 травня 2014 року центральний орган виконавчої влади з питань формування та реалізації податкової політики здійснював безперервну діяльність у цій сфері як юридична особа публічного права, що також підтверджується наказами про прийняття/переведення позивача до реорганізованого органу виконавчої влади, які є чинними і не були скасовані в судовому або іншому порядку. Проте суд першої інстанції таких обставин і відповідного законодавства не врахував.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року і постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2016 року й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Посилається на те, що суди порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного її вирішення. Відтак зауважує, що: 

(1) під час судового розгляду не було встановлено дату складення Довідки стосовно  ОСОБА_1  (оскільки у матеріалах справи також є довідка, складена щодо ОСОБА_1 ), що означає відсутність у відповідача повноважень щодо звільнення позивача, яке може бути здійснено лише в межах десятиденного строку, встановленого пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади»;

(2) жодним нормативно-правовим актом не передбачено повноважень посадових осіб кадрової служби відповідача на проведення перевірки і складання Довідки за її результатами, на що суди належної уваги не звернули; 

(3) висновок Довідки є дискримінаційним, оскільки ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, чого суди не врахували; 

(4) наказів про прийняття/переведення позивача, на які посилалися суди, на думку ОСОБА_1 , не існує. До того ж позивач не був звільнений з органу, щодо якого було внесено запис про припинення, і водночас не був зарахований до діючого органу. Тобто у період з 25 грудня 2013 року до 29 травня 2014 року позивач був позбавлений можливості здійснювати владні управлінські функції, що унеможливлює зазначення цього періоду як підстави звільнення відповідно до Закону України «Про очищення влади»; 

(5) відповідач обрав неправильний спосіб проведення перевірки, оскільки, на переконання позивача, посада, яку він займав на момент проведення перевірки, не належить до переліку посад, вказаних у частині першій статті 3 Закону України «Про очищення влади», у разі зайняття яких звільнення може бути здійснено протягом десяти днів з дня набрання чинності цим законом.

Відповідач у запереченнях на касаційну скаргу повністю погоджується з правовою позицією суду апеляційної інстанції і просить залишити постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2016 року без змін.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 27 серпня 1998 року проходив службу в органах податкової міліції України.

У зв`язку з набранням чинності Законом України «Про очищення влади» і на виконання вимог пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону Державна фіскальна служба України прийняла наказ від 17 жовтня 2014 року №199 «Про затвердження форми довідки» (а.с. 94, том 1).

Цим наказом: затверджено форму довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці згідно з додатком (а.с. 95, том 1); визначено у термін до 25 жовтня 2014 року забезпечити перевірку особових справ і складання довідки щодо осіб, які займають посади, стосовно яких здійснюються заходи очищення влади (люстрації). У разі встановлення осіб, до яких застосовується заборона, визначена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», наказано забезпечити невідкладне направлення довідки й відповідного подання до Державної фіскальної служби України.

На виконання Закону України «Про очищення влади» і наказу від 17 жовтня 2014 року №199 працівником кадрової служби, головним спеціалістом відділу персоналу Томою К.Я. проведено перевірку особової справи начальника другого оперативного відділу боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Південної митниці Міндоходів ОСОБА_1. на відповідність вимогам Закону України «Про очищення влади».

За результатами проведеної перевірки головним спеціалістом відділу персоналу Томою К.Я. складено довідку, підписану начальником відділу персоналу Південної митниці Міндоходів Ольшевським В.М., якою встановлено, що ОСОБА_1 , працюючий на посаді начальника другого оперативного відділу боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Південної митниці Міндоходів, відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині першій статті 3 Закону України «Про очищення влади», за період з 25 лютого 2010 року до 22 лютого 2014 року обіймав посаду щодо якої встановлена заборона: з 17 лютого 2012 року (наказ від 17 лютого 2012 року №311-о) до 29 травня 2014 року (наказ від 30 травня 2014 року №1496-о) займав посаду першого заступника начальника Управління податкової міліції ДПС (ДПА) у Вінницькій області (а.с. 99, том 1).

Відповідно до подання про звільнення, складеного 23 жовтня 2014 року Головою комісії з реорганізації Південної митниці Міндоходів, у зв`язку з тим, що позивач в період з березня 2011 року до лютого 2014 року перебував на посадах заступника, першого заступника начальника УПМ ДПС (ДПА) у Вінницькій області, що сукупно становить більш ніж один рік, встановлено, що ОСОБА_1 підпадає під критерії, визначені пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» (а.с. 122-123, том 1).

Листом від 23 жовтня 2014 року №15282/15-70-04 інформацію за встановленою формою надіслано директору Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України Пригаровському В.М. (а.с. 100, том 1).

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року №2172-о полковника податкової міліції ОСОБА_1 , начальника другого оперативного відділу боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Південної митниці Міндоходів, звільнено з цієї посади і податкової міліції з постановкою на військовий облік (а.с. 101, том 1).

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР; далі - «Конвенція») передбачено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейскього суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ») як джерело права.

За правилами частин четвертої і шостої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства  України (далі - «КАС України») у редакції, чинній на момент вирішення цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору. Аналогічні норми закріплені у частині другій статті 3 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року.

16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII.

Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 вказаного Закону).

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону України "Про очищення влади").

Протягом десяти років із дня набрання чинності Законом України «Про очищення влади» посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону №1682-VII).

Статтею 2 Закону України «Про очищення влади» передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). 

Відповідно до пункту шостого частини першої статті 2 цього Закону заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону України «Про очищення влади».

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року до 22 лютого 2014 року - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Часиною восьмою статті 1 Закону України «Про очищення влади» у первісній редакції визначено, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку. Аналогічні приписи містяться у частині дев`ятій цієї статті у редакції Закону, чинній на час розгляду цієї справи в судах першої та апеляційної інстанцій. 

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга подана адвокатом позивача Харченком І.Є. до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Обґрунтовуючи протиправність Довідки скаржник посилається, зокрема, на те, що не вчиняв жодних дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, на що суди першої та апеляційної інстанції уваги не звернули. 

Так, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що застосовані до позивача заходи відповідали вимогам законності, оскільки були передбачені пунктом 2 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про очищення влади», відповідно до пункту 1 якої впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

У цій справі суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки строк перебування позивача на посаді, щодо якої установлена заборона, становить більше ніж один рік, то цього факту достатньо для застосування відповідних заборон на підставі критеріїв, визначених статтею 3 Закону України «Про очищення влади». Тому висновок, викладений в Довідці з урахуванням відомостей, що містяться в особовій справі і трудовій книжці ОСОБА_1 , щодо застосування до позивача заборони, визначеної частиною третьою статті 1 вказаного Закону, відповідає його вимогам і ґрунтується на дотриманні пункту 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади».

Оцінюючи правильність застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин наведеного у цій постанові законодавства у частині позовних вимог про визнання протиправною і скасування Довідки, Верховний Суд зазначає таке.

17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного і стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону України «Про очищення влади».

У цьому рішенні ЄСПЛ звернув увагу на Резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи (далі - «ПАРЄ») №1096 (1996), в якій вона зауважила, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Також у рішенні «Полях та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом і призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної відповідно до Закону України «Про очищення влади» перевірки головним спеціалістом відділу персоналу Томою К.Я. складено довідку, підписану начальником відділу персоналу Південної митниці Міндоходів Ольшевським В.М. За висновками цієї довідки встановлено, що ОСОБА_1 , працюючий на посаді начальника другого оперативного відділу боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Південної митниці Міндоходів, відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині першій статті 3 Закону України «Про очищення влади», за період з 25 лютого 2010 року до 22 лютого 2014 року займав посаду, щодо якої встановлена заборона, а саме: з 17 лютого 2012 року (наказ від 17 лютого 2012 року №311-о) до 29 травня 2014 року (наказ від 30 травня 2014 року №1496-о) посаду першого заступника начальника Управління податкової міліції ДПС (ДПА) у Вінницькій області.

Важливо зауважити, що викладені у Довідці висновки про результати перевірки, проведеної відповідно до Закону України «Про очищення влади», стали підґрунтям для подальшого звільнення позивача з посади у зв`язку з люстрацією, що свідчить про серйозні юридичні наслідки для ОСОБА_1 в результаті таких висновків. Відтак, враховуючи положення, викладені у рішенні ЄСПЛ «Полях та інші проти України» і Резолюції ПАРЄ №1096 (1996), оскаржувана Довідка безпосередньо впливає на права позивача, а отже є об`єктом його права на судовий захист.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність у Законі України «Про очищення влади» процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року).

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У цьому зв`язку ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що лягло в основу постанови Верховного Суду від 3 червня 2020 року №817/3431/14, прийнятої у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.

ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом України «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини.

Як випливає зі встановлених судами обставин справи, що розглядається, під час здійснення перевірки, за результатами якої складено оскаржувану Довідку, під час її проведення не надавалася жодна оцінка наявності у діях ОСОБА_1 ознак вчинків, які могли б свідчити про вчинення позивачем дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення ним прав і свобод людини.

Суди не звернули достатньої уваги на відповідні доводи позивача й необхідність застосування у цій справі принципів індивідуальної відповідальності, оскільки без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину особи, до якої застосовують заборони, передбачені Законом України «Про очищення влади». 

Відтак оскаржувана Довідка не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки ОСОБА_1 , спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а отже викладений у ній висновок про застосування до позивача заборони, визначеної частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є необґрунтованим. 

Подібна правова позиція щодо необґрунтованості висновків викладених у довідці, складеній за результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, за умов незастосування індивідуального підходу до особи, стосовно якої така перевірка проводилася, викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №815/1745/15.

Викладеним підтверджується протиправність оскаржуваної Довідки й, оскільки на її підставі прийнято рішення про звільнення позивача, то для повного захисту його прав та інтересів цю Довідку належить скасувати.

Іншим доводам касаційної скарги щодо протиправності Довідки (згруповані під номерами 1, 4, 5 у підрозділі «Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)» цієї постанови) Верховний Суд оцінку не надає, оскільки вони стосуються визнання незаконним звільнення позивача, що є предметом позову в іншій адміністративній справі (№815/6671/14). До того ж вони жодним чином не впливають на викладені у цій постанові суттєві мотиви щодо необґрунтованості зазначеного у Довідці висновку.

Щодо позовних вимог в частині визнання відсутності повноважень у посадових осіб відділу персоналу Південної митниці Міндоходів на проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» і складання Довідки, то Верховний Суд зауважує таке. 

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 17 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

У цій справі позивачем є фізична особа, а отже згідно вказаної норми не є тим суб`єктом, який може звертатися до адміністративного суду з позовними вимогами про визнання у суб`єкта владних повноважень відсутності компетенції у конкретній сфері його управління.

Натомість пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Тобто позивач - фізична особа, оскаржуючи акт індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, може обґрунтувати його невідповідність критеріям, визначеним статтею 2 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), зокрема послатися на те, що рішення суб`єкта владних повноважень прийнято не у межах його повноважень і не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак позивач, звертаючись із позовною вимогою про визнання відсутності у начальника відділу персоналу Південної митниці Міндоходів і головного спеціаліста цього відділу повноважень щодо проведення перевірки особової справи та/або трудової книжки позивача, за результатами якої складено Довідку, обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, а тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

Згідно з частинами першою, другою статті 351 КАС України (у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суди допустили порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень. Водночас судами встановлено достатньо обставин, за наслідками правової оцінки яких, суд касаційної інстанції може ухвалити нове судове рішення. 

Отже, оскаржувані судові рішення належить скасувати й ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити частково.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ

Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 за подання позовної заяви сплатив 974,40 грн судового збору (квитанція від 8 вересня 2015 року №48), за подання апеляційної скарги - 1102,40 грн (квитанція від 11 лютого 2016 року №ПН1913), за подання касаційної скарги - 1322,88 грн (квитанція від 4 липня 2016 року №0.0.577717305.1).

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково, то Верховний Суд розподіляє судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог і вважає за необхідне стягнути на користь позивача 1699,84 грн ( (974,40 + 1102,40 + 1322,88) : 2 ) судового збору.

Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Харченка Ігоря Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року і постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2016 року скасувати і ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною і скасувати довідку Південної митниці Міндоходів про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці начальника другого оперативного відділу управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Південної митниці Міндоходів ОСОБА_1. 

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Одеської митниці Державної фіскальної служби (65078, місто Одеса, вулиця Гайдара, 21-А; ЄДРПОУ: 39441717) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі: 1699,84 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді          Верховного Суду