У Х В А Л А
 
23 червня 2020 року                                                                      
м. Київ
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                        ОСОБА_1 ,
судді                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2018 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 13 січня 2020 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 жовтня                       2018 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого                    ч.3 ст.185 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 13 січня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Волочиського районного суду Хмельницької області         від 19 жовтня 2018 року стосовно ОСОБА_4 - без зміни.
Як установлено судами, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, 7 лютого 2018 року приблизно о 22:00зайшов через хвіртку на територію огородженого домогосподарства, яке розташоване на АДРЕСА_1 та, переслідуючи корисливі мотиви, з метою наживи та протиправного заволодіння чужим майном умисно, таємно, повторно викрав належне потерпілому ОСОБА_6 майно на загальну суму 1340, 75грн. 
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засудженим викладено вимогу про скасування вказаних судових рішень у частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність стосовно нього та про призначення нового більш м`якого покарання у виді позбавлення волі із  застосуванням ст.69 КК України.
 
На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність засуджений стверджує, що при призначенні покарання суд не врахував:
 
-його потребу в лікуванні, що підтверджується направленням у лікувальну установу;
-що на його на утриманні перебуває хвора матір, яка має інвалідність ІІ-групи;
-наявність підстав для застосування ст.69 КК України;
-його характеристику, яка не була досліджена судом належним чином;
-що доповідь органів з питань пробації не може бути покладена в основу призначеного покарання, оскільки таке суперечить нормам кримінального закону. 
 
Мотиви Суду
 
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі                      п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального  процесуального кодексу України (далі - КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
 
Твердження засудженого в касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з неврахуванням судом ряду обставин не відповідають дійсності.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Судами при призначенні покарання засудженому ОСОБА_4 враховано: ступінь тяжкості злочину, який є тяжким злочином; обставини, що пом`якшують                     покарання, - активне сприяння розкриттю злочину, що виразилось у визнанні вини, даванні показань та неухильному виконанні обов`язків під час досудового розслідування та судового розгляду; відсутність обставин, що обтяжують покарання; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він був працевлаштований, здійснює догляд за матір`ю-інвалідом, перебуває на обліку в лікаря-нарколога, неодноразово судимий за корисливі злочини проти власності, проте належних висновків не зробив і після відбування покарання знову вчинив умисний тяжкий корисливий злочин.
 
Доводи засудженого про те, що доповідь органів з питань пробації не може бути покладена в основу призначеного покарання, оскільки таке суперечить нормам кримінального закону є неспроможними, оскільки, як убачається з положень        ст.314-1КПК України, з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду.
Як зазначив суд апеляційної інстанції, підстав стверджувати, що вказаний висновок органу пробації ґрунтується на недостовірних даних, немає, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
Вимоги засудженого ОСОБА_4 про застосування до нього положень ст.69 КК України є безпідставними, оскільки обставини, на які посилається засуджений, повністю враховані судами при призначенні йому покарання, підстави для застосування ст. 69 КК України відсутні.
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України перевірив усі доводи апеляційної скарги засудженого, які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими колегія суддів погоджується.
Таким чином, доводи касаційної скарги про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання особі засудженого є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального чи  процесуального права, що були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України,а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2018 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 13 січня 2020 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                               ОСОБА_3