Ухвала
Іменем України 
03 вересня  2020 року
м. Київ
справа № 128/626/18
провадження № 51-4129 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого        ОСОБА_5 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 18 грудня     2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2020 року, 
встановив:
Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року 
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Холодівка, Вінницької області Тульчинського району, українця, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , в силу вимог ст. 89 КК України такого, що не має судимості.
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк     3  роки. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання   ОСОБА_5 зараховано строк попереднього ув`язнення з 27 січня 2018 року по 29 січня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення  за один день позбавлення волі.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху при керуванні транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі захисник порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Просить звільнити засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі            ст. 75 КК України. При цьому посилається на те, що районним судом не враховано у повній мірі особу засудженого ОСОБА_5 та не взято до уваги всі обставини, що пом`якшують ОСОБА_5 покарання. У свою чергу, апеляційний суд, у порушення вимог ст. 419 КПК України, допущених порушень не усунув, та не врахував думку потерпілих, які заперечували проти позбавлення ОСОБА_5 волі, та вирок районного суду залишив без змін. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі  ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі захисника не оспорюються, судовий розгляд кримінального провадження проведений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції, у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_5 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України  відноситься до категорії тяжких, згідно                    ч. 3 ст. 25 КК України є необережним; особу винного, який  в силу ст. 89 КК України не має судимості; на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває; позитивно характеризується за місцем проживання, повне відшкодування завданого збитку; думку потерпілих щодо виду і розміру  покарання обвинуваченому, згідно якої вони покладалися на розсуд суду. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд встановив щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину та повне відшкодування завданого збитку, а обставиною, що обтяжує покарання – вчинення злочину  в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив  покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, без застосування положень ст. 75 КК України.
Крім того, судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що, незважаючи на наявність пом`якшуючих обставин, думку потерпілих, які просили не позбавляти волі обвинуваченого, слід прийняти до уваги керування ОСОБА_5 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що наражало на небезпеку не тільки його,  але й суспільство,та грубий характер допущених ним порушень ПДР, внаслідок чого відбулася вказана дорожньо-транспортна подія, та наступила смерть потерпілої, яка була молодого віку, та внаслідок чого  без матері залишилось двоє малолітніх дітей. 
Тому апеляційний суд прийшов до обгрунтованного висновку, що призначене          ОСОБА_5 покарання в межах санкції інкримінованої йому статті є співрозмірним вчиненого ним злочину та необхідним для його виправлення. 
Таким чином, при розгляді апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарг, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційні скарги залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Тому колегія суддів вважає, що призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових злочинів та відповідає вимогам             ст. 65 КК України.
Таким чином, підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через його суворість, а також підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, про що захисник зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                            ОСОБА_3