Дата документу 21.07.2020 Справа № 2-3915/06

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/2265/20                                Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
Є.У.№ 2-3915/06                                         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В.,
секретар:         Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Оболонського районного відділу ДВС м. Києва,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 року, 

В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Оболонського районного відділу ДВС м. Києва Стужука П.П. Зазначав, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2006 з нього на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання їх доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. До вересня 2016 року виконавче провадження перебувало у Дніпровському відділі державної виконавчої служби м. Запоріжжя, він регулярно і сумлінно у добровільному порядку виконував рішення суду, заборгованості не мав. Постановою державного виконавця від 27.09.2016 за заявою стягувача виконавчий лист був повернутий останній без виконання у зв`язку з добровільною сплатою аліментів. 
У травні 2019 ОСОБА_2 звернулася до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва із заявою про відкриття виконавчого провадження і стягнення з нього заборгованості по аліментам. 03.06.2019 державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості за період з січня 2011 по квітень 2019, згідно якому сума боргу зі сплати аліментів станом на 01.05.2019 становить 739 221, 32 грн. Посилаючись на те, що до вересня 2016 року заборгованості він не мав, ніде не працював, офіційно заробітної плати не отримував, у фонді по безробіттю на обліку не перебував, зареєстрував своє постійне місце проживання у м. Києві у червні 2013, а отже державний виконавець неправомірно наклав арешт на все його майно та безпідставно здійснив розрахунок згідно середньомісячної заробітної плати по м. Києву за весь цей період, просив суд на підставі ст. 447 ЦПК України визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця, що виразилася у неправильному обрахунку заборгованості та не врахуванні доводів та пояснень скаржника та його адвоката, а також у ненаданні обґрунтованого розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 року  скаргу задоволена частково. Визнано неправомірною бездіяльність старшого виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Стружука П.П. щодо розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні № 59050779 за виконавчим листом Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2006 р. по цивільній справі № 2-3915/06.
В іншій частині скарги відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що державний виконавець неправомірно здійснив розрахунок заборгованості за період з 2011 по 2019 роки, оскільки за положенням ч.1 ст.191 СК України в редакції Закону, який діяв до 28.01.2018, аліменти за минулий час можуть бути присуджені не більше, як за три роки. Звернення стягувача у вересні 2016 до виконавчої служби про повернення виконавчого листа у зв`язку із добровільним виконанням боржником судового рішення, повернення виконавчого листа стягувачу свідчить про відсутність заборгованості зі сплати аліментів станом на вересень 2016. На думку суду першої інстанції, бездіяльності державного виконавця у здійсненні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів є неправомірною, проте спір щодо розміру заборгованості за аліментами має вирішуватися судом за позовом заінтересованої особи. 
Не погоджуючись з ухвалою суду,ОСОБА_2   подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою відмовити у задоволені скарги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказала, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів здійснено державним виконавцем у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» та вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність заборгованості зі сплати аліментів станом на вересень 2016, оскільки ОСОБА_1 задекларував свої доходи за 2011-2015 роки тільки у 2019, про його фактичні доходи ні державному виконавцю, ні стягувачу відомо не було, аліменти із задекларованих доходів він не сплачував. Отже вважає, що державний виконавець обґрунтовано у відповідності до вимог ст. 194 СК України здійснив нарахування заборгованості за минулий час в межах 10-річного строку. Вважає передчасним висновок суду першої інстанції щодо неправомірності бездіяльності державного виконавця, оскільки вони базуються виключно на поясненнях скаржника і його припущеннях. Матеріали виконавчого провадження судом не досліджувалися. В своєму рішенні суд не навів жодних обґрунтувань стосовно того, що було проявом неправомірної бездіяльності державного виконавця, які фактичні обставини свідчать про те, що невжиття виконавцем заходів чи ухвалення рішень, які в межах своїх повноважень він зобов`язаний був ужити, але не зробив цього. Вважає, що оскільки боржник не погоджується із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, обраний ним спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги – безпідставними. Розрахунок заборгованості за аліментами здійснено державним виконавцем за деклараціями, які у серпні 2019 року були анульовані як такі, що подані помилково. Державним виконавцем не була врахована заява стягувача від 27.09.2016 про повернення виконавчого листа у зв`язку із добровільним виконанням рішення суду, що свідчить про відсутність заборгованості станом на 27.09.2016. Вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані положення ст. 194 ч.1 СК України в редакції, яка діяла до 28 січня 2018 року, оскільки ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх виникнення не визнавалися законом як правопорушення. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Лічман І.І. – представника ОСОБА_2 , яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, заперечення адвоката Мазуренка С.С. – представника ОСОБА_1 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
У частинах першій, третій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.
Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною першою, четвертою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України, статтею 195 якого передбачено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.
Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.
Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору – судом.
Встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24.10.2006  з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_4  (яка в подальшому змінювала прізвище на  « ОСОБА_5 », а згодом – на  « ОСОБА_6 »)  стягнуто аліменти на утримання їх доньки ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку(а.с.9,99-103). 
Виконавчий лист перебував на примусовому виконанні в Ленінському ВДВС міста Запоріжжя, яке згодом було переіменоване в Дніпровське ВДВС м.Запоріжжя.
27.09.2016 стягувач звернулась до Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя із заявою про повернення виконавчого документу №2-3915/06 від 08.11.2006р. без виконання у зв`язку з добровільною сплатою аліментів (а.с.110, 143).
Постановою державного виконавця від 27.09.2016 виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання у зв`язку із добровільною сплатою аліментів (а.с.13,109,145).
12.04.2019 ОСОБА_1 подав до ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС м. Києва податкові декларації про майновий стан і доходи за 2011-2015 р.р. (а.с.68-72, 107).
З отриманих за 2011-2015р.р. доходів аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_1 не сплачувалися, що не заперечувалося сторонами у суді, про розмір отримуваних боржником доходів за вказаний період часу ні ОСОБА_2 , ні державний виконавець Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя обізнані не були. 
11.05.2019 ОСОБА_2 звернулася в Оболонський ВДВС м. Києва за місцем реєстрації скаржника, і пред`явила до повторного виконання виконавчий лист, виданий 08.11.2006 Ленінським районним судом м. Запоріжжя за рішенням № 2-3915/06. Постановою старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Стужуком П.П. від 11.05.2019 відкрито виконавче провадження ВП №59050779 (а.с.14).
03.06.2019 державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості по аліментам, згідно якому за період з січня 2011 року по квітень 2019 року заборгованість ОСОБА_1 по аліментам складає 774 362,46 грн. (з яких 189 521,96 грн. це заборгованість за виконавчим листом та 584 840,50 грн. ј частка доходу від здачі в оренду нерухомого майна та задекларованих в податкових деклараціях доходів), та з урахуванням добровільно сплачених ним 35 141,14 грн., заборгованість станом на 01.05.2019 року становить 739 221,32 грн.(а.с.47-54).
Вказаний розрахунок державним виконавцем здійснено на підставі податкових декларацій про майновий стан і доходи ОСОБА_1 , поданих останнім у квітні 2019 до ГУ ДФС у м.Києві, з урахуванням коштів, добровільно сплачених платником аліментів за спірний період часу (а.с.68-72,77-96,121-130). 
Звертаючись до суду зі скаргою, заявник, зокрема, посилався на те, що станом на 27.09.2016 у нього була відсутня заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується постановою державного виконавця про повернення виконавчого листа стягувачу, він ніде не працював, офіційно заробітної плати не отримував, зареєстрував своє постійне місце проживання у м. Києві у червні 2013, а отже  державний виконавець безпідставно здійснив розрахунок заборгованості згідно середньомісячної заробітної плати по м. Києву за період з 2011 по квітень 2019.
Погоджуючись з доводами скаржника і визнаючи дії державного виконавця неправомірними, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що із доходів, які ОСОБА_7 фактично отримав протягом 2011-2016 років і які він задекларував у квітні 2019 року, аліменти на утримання своєї доньки він не сплачував, про реальний розмір отримуваних доходів ні стягувача, ні державного виконавця Ленінського (Дніпровського ВДВС) не повідомляв.
За змістом ст.183 СК України, ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» розмір аліментів на утримання дитини визначається судом у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. 
Судовим рішенням від 24.10.2006 визначено, що ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати на утримання своєї доньки аліменти у розмірі ј частки усіх видів заробітку. 
Зважаючи на те, що до вересня 2016 року ОСОБА_1 сплачував аліменти без урахування фактично отриманих доходів від здачі в оренду нерухомого майна, висновки суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів за період з січня 2011 по 27.09.2016 є помилковим.
Відкликання ОСОБА_1 у липні 2019 року податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2011-2015р.р., подання нових декларацій не свідчить про неправомірність дій державного виконавця, які мали місце до вказаних подій – у червні 2019 року.
ОСОБА_1 не позбавлений можливості надати державному виконавцю нові декларації за спірний період часу з метою визначення іншої суми заборгованості.
Джерела отримання ОСОБА_2 відомостей про реальні доходи платника аліментів не має правового значення, оскільки предметом спору у цій справі є не розповсюдження посадовими особами ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС м. Києва конфіденційної інформації щодо доходів платника аліментів, а неналежне виконання останнім свого обов`язку із утримання дитини.
Доводи ОСОБА_1 про те, що в м.Києві він зареєстрований тільки у 2013 році, а тому за період 2011-2013р.р. розмір заборгованості за аліментами має визначатися за середнім заробітком м.Києва, є неспроможними, оскільки фактично платник аліментів проживав у м. Києві, де він отримував доходи, що підтверджується відповідними деклараціями про доходи, в яких адреса проживання декларанта зазначена м.Київ. 
Не ґрунтуються на вимогах закону і висновки суду першої інстанції про те, що при розрахунку заборгованості державним виконавцем порушені вимоги  ст. 194 ч.1 СК України в редакції, яка діяла до 28 січня 2018 року, згідно якої аліменти за минулий час можуть бути присуджені не більше, як за три роки.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
06 лютого 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», яким внесено зміни до ряду законодавчих актів, у тому числі й до Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, посилено відповідальність платників аліментів у разі допущення заборгованості, введено відповідні заходи та порядок їх застосування з наданням відповідних повноважень державному виконавцю.
При цьому відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Тобто для застосування обмежень передбачених ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а отже і для визначення заборгованості в порядку ст.195 СК України обчислюється заборгованість зі сплати аліментів за весь період часу з моменту пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання і до фактичного погашення заборгованості. 
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, – а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, – і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Нарахування державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів за період з 2011 по 2019 р.р. не є порушенням ст.58 Конституції України. Вказані дії вчинені державним посадовцем у межах своїх повноважень і направлені на якнайкраще забезпеченню інтересів дитини.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .
Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції зібраним у справі доказам, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову у задоволенні скарги.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 року у цій справі скасувати.
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Оболонського районного відділу ДВС м. Києва відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 24 липня 2020 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська