Постанова                                              
Іменем України                                     
 
29 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 201/10874/15-ц
провадження № 61-8957св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - ОСОБА_2 ,
особа, що подала апеляційну та касаційну скарги - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду                м. Дніпропетровська у складі судді Демидової С. О. від 26 липня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., від 02 квітня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» (далі - ПАТ КБ «Актив-Банк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 05 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Актив-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Актив-Банк», та позичальником                 ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0305/02 та дві додаткові угоди до нього, за умовами яких банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на поточні потреби й надав йому кредити, ліміт заборгованості за якими в сумі не перевищує 178 200 доларів США, а останній зобов`язався погашати кредит згідно графіку та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 15 % річних. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 05 березня 2008 pоку між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким остання передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення літ. Е-2 - фізкультурно-оздоровчий комплекс, загальною площею 549,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
У зв'язку із невиконання позичальником умов кредитного договору станом на 05 травня 2015 року заборгованість за цим договором становила                       417 726, 37 доларів США, в тому числі: 197 355,14 доларів США - сума простроченої заборгованості за кредитом, 220 371,23 доларів США - сума заборгованості за простроченими процентами за кредитом. 
З метою позасудового врегулювання спору 15 травня 2015 року банк направив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимогу № 1252/11 від 14 травня 2015 року про погашення суми заборгованості, яка не була виконана.
За таких обставин банк просив суд у рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 0305/02 від 05 березня 2008 року у розмірі 417 726,37 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності ПАТ «Комерційний Банк «Актив-Банк».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Актив-Банк» задоволено. 
Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором                                від 05 березня 2008 pоку, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І. В. за реєстровим номером 477, - нерухоме майно нежитлового призначення, а саме: літ. Е-2 - фізкультурно-оздоровчий комплекс, загальною площею      549,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 3 212 000 грн, що належать на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом набуття на нього права власності за ПАТ КБ «Актив-Банк» в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 0305/02, укладеним від 05 березня 2008 року між ВАТ КБ «Актив-Банк» та                      ОСОБА_2 , в розмірі 417 726,37 доларів США (що за курсом НБУ еквівалентно 8 959 733,54 грн), в тому числі: 197 355,14 доларів США (за курсом НБУ станом на 16 червня 2015 року еквівалентно 4 233 032,90 грн) - сума простроченої заборгованості за кредитом; 220 371,23 доларів США (за курсом НБУ станом на 16 червня 2015 року еквівалентно 4 726 700,64 грн) - сума заборгованості за простроченими процентами за кредитом.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки сторони іпотечного договору передбачили спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» слід звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на нього. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_3 , а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до вимог                        статті 39 Закону України «Про іпотеку», зазначивши розмір вимог, що підлягають сплаті  іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, опис нерухомого майна, спосіб реалізації та початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації. Рішенням суду першої інстанції не порушені права ОСОБА_3 , який 05 березня 2008 року надав нотаріально посвідчену заяву щодо підписання своєю дружиною ОСОБА_1 вказаного договору іпотеки.

 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,                     ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , не надавав згоди на передання спірного нежитлового приміщення, яке є спільним сумісним майном подружжя, у іпотеку. Право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом прийняття його у власність є позасудовим способом захисту і не передбачено як спосіб захисту права шляхом звернення до суду.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 10 травня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 06 липня           2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
05 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Актив-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Актив- Банк», та позичальником ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0305/02 та дві додаткові угоди до нього, за умовами яких банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на поточні потреби й надав йому кредити, ліміт заборгованості за якими в сумі не перевищує                178 200 доларів США, а останній зобов`язався погашати кредит згідно графіку та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 15 % річних. 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 05 березня 2008 pоку між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким остання передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення літ. Е-2 - фізкультурно-оздоровчий комплекс, загальною площею 549,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
05 березня 2008 року чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надав заяву, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І. В., якою він надав згоду своїй дружині на передання в іпотеку ВАТ КБ «Актив-Банк» нежитлових будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та на підписання нею договору іпотеки (а.с. 152 т.2).
 
У зв`язку із невиконання позичальником умов кредитного договору станом на 05 травня 2015 року заборгованість за цим договором становила                       417 726, 37 доларів США, в тому числі: 197 355,14 доларів США - сума простроченої заборгованості за кредитом, 220 371,23 доларів США - сума заборгованості за простроченими процентами за кредитом. 
 
З метою позасудового врегулювання спору 15 травня 2015 року банк направив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимогу № 1252/11 від 14 травня 2015 року про погашення суми заборгованості, яка не була виконана.
 
Згідно із пунктом 2.1.5. договору іпотеки від 05 березня 2008 року у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством.
 
Відповідно до пункту 4.2. вказаного договору іпотеки звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.
 
Пункт 4.3. договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього договору шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки на підставі договору купівлі-продажу та прийняття предмета іпотеки у власність у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам судові рішення попередніх інстанцій відповідають з таких підстав.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У статті 12 Закону визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його               невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
 
Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Установивши, що позичальник порушив кредитні зобов`язання, допустив заборгованість, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених Законом України «Про іпотеку», а також пунктами 2.1.5., 4.2., 4.3. вказаного договору іпотеки, для звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Положеннями частин першої та третьої статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
 
Суд апеляційної інстанції підставно виходив із того, що права чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою не порушені рішенням суду першої інстанції, оскільки останній 05 березня 2008 року надав нотаріально посвідчену заяву, якою засвідчив свою згоду на передання дружиною в іпотеку ВАТ КБ «Актив-Банк» спільної нежитлової нерухомості та на підписання нею договору іпотеки (а.с. 152 т.2).
 
За таких обставин, відповідні доводи касаційної скарги ОСОБА_3 щодо ненадання ним згоди на передання спірного нежитлового приміщення, яке є спільним сумісним майном подружжя, у іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 05 березня 2008 року є безпідставними та необґрунтованими.
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій безпідставно задоволено вимогу банку про визнання права власності на предмет іпотеки, оскільки це є позасудовим способом захисту, колегія суддів відхиляє як такі, що не стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 .
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Верховний Суд наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
 
Так, реалізація іпотекодержателем звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього сторонами іпотечного договору визначено як позасудовий спосіб захисту своїх прав (пункт 4.3. договору). Разом із тим ОСОБА_3 не є стороною цього договору та не брав участі в обговоренні способу захисту банком своїх прав, а лише надав згоду подружжю на передачу спільного майна в іпотеку.
 
Отже, реалізація іпотекодержателем судового, а не позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки потенційно може свідчити про порушення прав сторін цього договору, які не оскаржували судове рішення у касаційному порядку, а не заявника ОСОБА_3 , який лише висловлював свою згоду на передачу майна в іпотеку.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська  від 26 липня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                                   від 02 квітня 2019 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович