П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/4412/19	
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
при секретарі Ішханяні Р.А.,
за участю представника позивача Ковальчука О.О. та представника відповідача Поворознюк І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення - 23.06.2020р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання наказу неправомірним, зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В:
10.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:
- визнати неправомірним наказ начальника ГУ НП в Миколаївській області від 15.10.2019 року №424-о/с про звільнення його з органів внутрішніх справ згідно з ст.77 ч.1 п.7 Закону України «Про Національну поліцію»;
- зобов`язати начальника ГУ НП в Миколаївській області поновити його на службі в органах внутрішніх справ на посаді «т.в.о. начальника сектору реагування» патрульної поліції №2 Березанського відділення поліції Очаківського ВП ГУ НП в Миколаївській області;
- зобов`язати начальника ГУ НП в Миколаївській області виплатити йому грошове та речове забезпечення за час вимушеного прогулу.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що його було звільнено зі служби в поліції «за власним бажанням» з грубими порушеннями процедури звільнення, оскільки ним було подано рапорт «про відкликання» попередньо рапорту про звільнення «за власним бажанням», який, в свою чергу, як зазначає позивач, було подано під тиском, у зв`язку з чим, оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 06.07.2020 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.06.2020 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача повністю підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.
Представник відповідача, в свою чергу, в судому засіданні суду 2-ї інстанції категорично не визнала апеляційну скаргу та мотивовано наполягала на залишенні її без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ст. лейтенант поліції ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з серпня 2014 року проходив службу в органах внутрішніх справ, а з листопада 2015 року в Національній поліції України. З 13.03.2017р. (наказ №530о/с) позивач проходив службу на посаді «інспектора сектору реагування» патрульної поліції №2 Березанського ВП Очаківського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області, а з 14.05.2019р. (наказ №174-о/с) на нього тимчасово було покладено обов`язки «начальника сектору реагування» патрульної поліції №2 Березанського ВП Очаківського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області (т.1 а.с.73,99).
05.10.2019 року ст. лейтенант поліції ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУ НП в Миколаївській області власноручно написаний рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в Національній поліції з 18.10.2019 року «за власним бажанням». Цим же рапортом він добровільно відмовився від проходження ВЛК (т.1 а.с.79).
На даному рапорті маються штампи реєстрації вхідної кореспонденції Березанського відділення поліції Очаківського ВП ГУ НП в Миколаївській області, а також резолюції заступника начальника ГУ НП в Миколаївській області та т.в.о. начальника Березанського ВП Очаківського ВП ГУ НП в Миколаївській області.
В подальшому, як стверджує позивач, 10.10.2019 року він особисто, в присутності свого знайомого ОСОБА_2 , подав до ГУ НП в Миколаївській області ще один письмовий рапорт, яким нібито відкликав написаний під «тиском» свій попередній рапорт про звільнення зі служби «за власним бажанням», який в його присутності був зареєстрований завідувачем Відділу кадрового забезпечення ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_3 
15.10.2019 року начальник ГУ НП в Миколаївській області, на підставі вказаного рапорту позивача від 05.10.2019р. та подання керівника Березанського ВП ОВП ГУНП від 15.10.2019р., своїм наказом №424-о/с звільнив відповідно до ст.77 ч.1 п.7 Закону України «Про Національну поліцію» («за власним бажанням»),  ст. лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції, з посади «інспектора сектору реагування» патрульної поліції №2 Березанського відділення поліції Очаківського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області, з 18.10.2019 року (т.1 а.с.71,142).
З вищезазначеними наказом №424-о/с ОСОБА_1 був ознайомлений 18.10.2019 року під розписку (т.1 а.с144).
Не погоджуючись з такими діями та спірним наказом відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та спірного наказу відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
А як визначено приписами ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові ж засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, безпосередньо визначено Законом України «Про національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII та іншими нормативно-правовими актами. (ч.1 ст.60 ЗУ №580).
Як слідує зі змісту вимог ст.3 вказаного Закону №580-VIII, у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до  Конституції  та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.17 цього ж Закону №580-VIII, «поліцейським» є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій та вже зазначалося вище, позивач - ст. лейтенант поліції ОСОБА_1 з серпня 2014 року проходив службу в органах внутрішніх справ, а з листопада 2015 року - в Національній поліції України. З 13.03.2017р. (наказ №530о/с) позивач проходив службу на посаді «інспектора сектору реагування» патрульної поліції №2 Березанського ВП Очаківського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області, а з 14.05.2019р. (наказ №174-о/с) на нього тимчасово було покладено обов`язки «начальника сектору реагування» патрульної поліції №2 Березанського ВП Очаківського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області (т.1 а.с.73,99).
З матеріалів справи судовою колегією також встановлено, що 05.10.2019 року ст.лейтенант поліції ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУ НП в Миколаївській області власноручно написаний рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в Національній поліції з 18.10.2019 року «за власним бажанням». Цим же рапортом він добровільно відмовився від проходження ВЛК (т.1 а.с.79).
Як вбачається з наявного у справі власноручного рапорту позивача від 05.10.2019р., на даному рапорті маються штампи реєстрації вхідної кореспонденції Березанського відділення поліції Очаківського ВП ГУ НП в Миколаївській області від 05.10.2019р., а також усі необхідні резолюції заступника начальника ГУ НП в Миколаївській області та т.в.о. начальника Березанського ВП Очаківського ВП ГУ НП в Миколаївській області.
В подальшому, як свідчать матеріали справи, 15.10.2019 року начальник ГУ НП в Миколаївській області, на підставі вказаного вище рапорту позивача від 05.10.2019р. та подання керівника Березанського ВП ОВП ГУНП від 15.10.2019р. (з усіма необхідними резолюціями), своїм наказом №424-о/с звільнив відповідно до ст.77 ч.1 п.7 Закону України «Про Національну поліцію» («за власним бажанням») ст. лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції, з посади «інспектора сектору реагування» патрульної поліції №2 Березанського відділення поліції Очаківського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області, з 18.10.2019 року (т.1 а.с.71,142).
З вищезазначеними наказом №424-о/с ОСОБА_1 був ознайомлений 18.10.2019 року під розписку та в той же день отримав свою трудову книжку (т.1 а.с.144).
Так, як передбачено ч.1 ст.48 Закону України №580-VІІІ, призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у  ст.47  цього Закону.
Як слідує зі змісту положень ч.ч.1-4 ст.59 цього ж Закону, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Як передбачено приписами п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, «за власним бажанням».
Відповідно ж до вимог ч.ч.2,3 ст.77 вказаного Закону №580-VІІІ, днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
При цьому, слід зазначити, що згідно із п.4 розділу ХІ Закону №580-VІІІ, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Однак, одночасно необхідно зауважити про те, що посилання позивача на Дисциплінарний статут Національної поліції України, затверджений Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII (позивач помилково вказав Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, затверджений Законом України від 22.02.2006р. №3460-IV), є помилковими, оскільки останього було звільнено «за власним бажанням», а не внаслідок дисциплінарного стягнення.
Що ж стосується позиції позивача про подачу ним 10.10.2019 року, в присутності свого знайомого, до ГУ НП в Миколаївській області ще одного рапорту, яким він нібито відкликав поданий 05.10.2019р. під «тиском» свій попередній рапорт про звільнення зі служби «за власним бажанням», який в його присутності начебто був зареєстрований завідувачем Відділу кадрового забезпечення ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_3 , то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає дану позицію необґрунтованою, не підтвердженою належними і достатніми доказами, до уваги не приймає та з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне. 
Так, відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст.38,39).
Як передбачено ч.ч.1,2 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо ж працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Проте, ні в КЗпП України, ні в Законі України №580-VІІІ, не міститься конкретної норми, яка б безпосередньо регулювала питання відкликання працівником (службовцем) заяви або рапорту про звільнення.
Як зазначив Верховний Суд України в постанові Пленуму від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, слід дійти висновку про те, що позивач має право звільнитись з поліції за власним бажанням, подавши рапорт із попередженням відповідача про звільнення за два тижні. Також, позивач наділений і правом відкликати свій попередній рапорт про звільнення. 
Однак, при цьому, слід зауважити, що КЗпП України та Закон України №580-VІІІ не регулюють, в який саме спосіб особа має повідомити роботодавця (керівника) про відкликання власної заяви (рапорту) про звільнення.
Частина 2 ст. 38 КЗпП України, як вже зазначалося вище, передбачає окремий спосіб дій працівника, який бажає залишитись на роботи після подання заяви про звільнення - у випадку, коли такий працівник вийшов на роботу та не вимагає розірвання трудового договору, його звільнення не допускається, крім випадку, коли на його місце вже запрошено іншого працівника, якому не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Так, як вбачається з дослідженого судами обох інстанцій оригіналу та копії Журналу УКЗ ГУ НП в Миколаївській області за жовтень 2019 р., в якому, за твердженнями позивача, нібито було зареєстровано його рапорт від 10.10.2019р. про відкликання рапорту про звільнення від 05.10.2019р. (т.2 а.с.19-239), на сторінці 68 даного Журналу (т.2 а.с.110) мається 6 (шість) записів №№7776,7777,7778,7779,7780,7781 про реєстрацію вхідної кореспонденції за 10 жовтня 2019р., серед яких відсутній запис про реєстрацію рапорту такого ОСОБА_1 від 10.10.2019р. Іншими датами такий рапорт в цьому журналі також не зареєстрований.
Також, як видно з матеріалів справи, судом 1-ї інстанції досліджений і інший Журнал ВДЗ ГУ НП в Миколаївській області (копія якого є в матеріалах справи, т.3 а.с.64-65)., на який посилався позивач, однак і ньому відсутні будь-які записи про реєстрацію рапорту ОСОБА_1 від 10.10.2019р. 
Крім того, судовою колегією з матеріалів справи встановлено, що судом 1-ї інстанції у відкритому судовому засіданні було допитано в якості свідка завідувача відділу кадрового забезпечення ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_3 , яка, як стверджує позивач, 10 жовтня 2019р. нібито особисто зареєструвала його рапорт про відкликання попереднього рапорту про звільнення.
Разом з тим, як вбачається зі змісту пояснень цього свідка, остання фактично не підтверджує позицію позивача та, у зв`язку зі спливом значного проміжку часу, взагалі не пам`ятає чи подав він 10.10.2019р. до неї на реєстрацію такий рапорт.
До того ж, за клопотання представника позивача, в суді 21-ї інстанції також було допитано в якості свідка громадянина ОСОБА_2 , який, в свою чергу, пояснив, що дійсно 10.10.2019р., разом із ОСОБА_1 , прибув до будівлі ГУ НП в Миколаївській області, однак, достовірно підтвердити факт того, що позивач саме в той день подав рапорт про відкликання свого попереднього рапорту про звільнення «за власним бажанням», він не зміг, пояснивши, що йому невідомо який саме документ, якого саме змісту і кому саме подавав ОСОБА_1 на реєстрацію в той день. 
Як пояснили позивач та його представник, копії рапорту від 10.10.2019р. з відміткою про його реєстрацію відповідачем, вони не мають та по пошті його на адресу відповідача не направляли.
Таким чином, враховуючи наведені обставини, судова колегія погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про те, що позивач, в даному випадку, діяв не у спосіб, передбачений ч.2 ст.38 КЗпП України та у останнього, окрім іншого, відсутні будь-які докази, які б достовірно підтверджували його позицію щодо існування зареєстрованого рапорту від 10.10.2019р.
Отже, за таких обставин, та уважно дослідивши надані сторонами докази, судова колегія погоджується із висновком суду 1-ї інстанції про те, що в даному конкретному випадку, не можливо встановити існування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме факт подання ним 10.10.2019р. рапорту про відкликання свого попереднього рапорту від 05.10.2019р. про звільнення зі служби в поліції «за власним бажанням», як, в свою чергу, і не встановлено факту відсутності у позивача станом на момент подання ним первинного рапорту про звільнення відповідного волевиявлення про припинення служби (трудового договору) за зазначеною підставою. Подальша ж зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем щодо звільнення з певної дати. 
При цьому, судова колегія, як і окружний суд, констатує, що в судових засіданнях вичерпані усі засоби доказування для підтвердження або спростування цих обставин.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на час прийняття оскаржуваного наказу від 15.10.2019р. №424-о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з 18.10.2019р. «за власним бажанням», у відповідача був відсутній як зареєстрований рапорт позивача від 10.10.2019р. про відкликання рапорту про звільнення від 05.10.2019р., так і будь-які відомості про нього, а тому відповідно, відповідач цілком правомірно задовольнив первинний рапорт від 05.10.2019р. та звільнив ОСОБА_1 зі службі в поліції у строк, визначений самим позивачем.
Одночасно необхідно звернути увагу на те, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний суд, зокрема, в постановах від 05.12.2019р. по справі №804/4564/17, від 07.02.2019р. по справі №804/117/17, від 31.08.2020р. по справі №359/5905/18.
Стосовно ж інших доводів позивача про те, що рапорт від 05.10.2019р. про звільнення зі служби «за власним бажанням» було ним подано під примусом та моральним тиском з боку працівників ГУ НП в Миколаївської області, то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає ці доводи необґрунтованими, недоведеними, розцінює критично та до уваги їх не приймає, з огляду на наступне. 
Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , в обґрунтування своїх доводів, надав суду 1-ї інстанції копію своєї скарги, яка датована 16.01.2020р. та адресована начальнику ГУ НП в Миколаївській області, зі змісту якої слідує, що позивач скаржиться на певний тиск на нього з боку працівників ГУ НП в Миколаївській області щодо подання рапорту про звільнення та відсутність реєстрації рапорту від 10.102019р. (т.1 а.с.167-169).
Однак, колегія суддів, як і суд 1-ї інстанції, вважає невиправданим факт подання такої скарги майже через 3 (три) місяці після звільнення, коли позивач достеменно обізнаний про те, що його звільнення відбулось саме у зв`язку з відсутністю у відповідача рапорту від 10.10.2019р.
Крім того, судова колегія звертає увагу й на той факт, що в матеріалах справи також відсутні і будь-які докази своєчасного звернення позивача із аналогічними скаргами до правоохоронних органів. А з пояснень представника позивача в судовому засіданні взагалі встановлено, що ОСОБА_1 , окрім вказаної вище скарги від 16.01.2020р., до будь-яких правоохоронних органів (т.б. прокуратури, НАБУ, ДБР) з приводу тиску на нього при поданні рапорту про звільнення до цього часу не звертався.
Щодо факту перебування позивача станом на дату ухвалення наказу про звільнення (15.10.2019р.) на «лікарняному» (про що відповідач взагалі не був обізнаний), то судова колегія, як і окружний суд, вважає, що і цей факт теж не може бути прийнято до уваги. 
До такого висновку апеляційний суд дійшов з наступних підстав.
Так, матеріалами справи встановлено, що позивач, подавши 05.10.2019р. рапорт про звільнення «за власним бажанням», дійсно з 07.10.2019р. до 23.10.2019р. включно знаходився на амбулаторному лікуванні в Березанській ЦРЛ та отримав листок непрацездатності (т.1 а.с.101).
Проте, як встановлено з матеріалів справи та пояснень представника позивача, про своє знаходження на «лікарняному» ОСОБА_1 жодного зі своїх керівників своєчасно і належним чином не повідомляв та вказаний вище листок непрацездатності, виданий йому 23.10.2019р., т.б. вже після звільнення (18.10.2019р.), до місця проходження служби до цього часу не надавав.
Доказів зворотного позивач судам 1-ї та 2-ї інстанцій не представив. Не міститься таких доказів і в матеріалах справи.
Так, як визначено ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Отже, заборона на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності фактично розповсюджується тільки на випадки звільнення за ініціативою роботодавця, тоді як у випадку ініціативи про звільнення від працівника, він може бути звільнений як в період тимчасової непрацездатності, так і під час знаходження у відпустці.
Що ж стосується зауважень позивача про те, що при розрахунку при звільненні відповідач виходив з посади «інспектора сектору реагування» патрульної поліції №2 Березанського ВП Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області, в той час як його останньою посадою була посада тимчасово виконуючого обов`язки «начальника сектору реагування» патрульної поліції №2 Березанського ВП Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області, то судова колегія вважає ці твердження помилковими, оскільки  позивач, згідно наказу №530-о/с від 13.03.2017р., проходив службу на штатній посаді «інспектора сектору реагування» патрульної поліції №2, а виконання обов`язків  «начальника сектору реагування» було покладено на нього наказом №174-о/с від 14.05.2019р. тимчасово (т.б. на 4 місяці). 
До того ж, одночасно слід вказати й про те, що дане питання взагалі не входить до предмету доказування по даній справі, так як позивач, в даному випадку, фактично заперечує законність свого звільнення зі служби в поліції, а не з конкретної посади, а також, в свою чергу, він у своєму позові не визначив точну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не надав її розрахунків.
Крім того, також ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено25.09.2020 р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                             І.П. Косцова  

                                                                                   В.О. Скрипченко