ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8699/19  Номер провадження 22-ц/814/1646/20	Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж.О.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2020 року (ухвалене суддею Кривич Ж.О., повний текст рішення складено суддею 15.03.2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та додаткових витрат, -

В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та додаткових витрат. В обґрунтування позову зазначала, що рішенням суду з відповідача стягнуті аліменти на утримання їх спільних дітей, проте відповідач аліменти не сплачує. Вказує, що діти хворіють, тому вона вимушена самостійно утримувати дітей, виділяти додаткові кошти на лікування, дієтичне харчування, одяг і таке інше. У зв`язку з чим позивач прохала суд стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 аліментів по 1/3 частини всіх видів доходу/заробітної плати, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 серпня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з відповідача ОСОБА_2 додаткові витрати в сумі 8060,35 грн. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та додаткових витрат – залишено без задоволення.
З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала нанього апеляційну скаргу, в якійпрохаєрішенняАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першоїінстанції є незаконним, необгрунтованим, та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Зокрема вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не вживала заходів щодо одержання аліментів від відповідача. Зазначає, що нею в судовому засіданні надавалися листи від: 13.04.2018, 26.02.2019, 23.08.2019 року з проханням відповідача ОСОБА_2 сплатити аліменти. Тому, вважає, що дані листи є належним доказом про вживання заходів для стягнення аліментів. Також посилається на те, що судом порушено норми процесуального права, зокрема ст. 274 ЦПК України, оскільки справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, а не загального позовного провадження. Крім того, вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у стягненні додаткових витрат на дітей, оскільки нею на підтвердження своїх доводів надано копії чеків, квитанцій на ліки та довідки про хворобу. Однак, суд першої інстанції не надав оцінки наданим доказам.
Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу,в якому останній підтримуючи мотиви і висновки суду першої інстанції прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13 ст.7 ЦПК України, та ч.2 ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22.09.2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти:
на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки заробітної плати, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 листопада 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 включно,
-на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки заробітної плати, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 липня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 10.12.2018 року залишено без змін рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10.08.2018 року у справі № 524/9554/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна.
Суд, зокрема встановив, що сторони проживали разом і мали спільний бюджет у період з 25.08.2009 року по 19.08.2015 року, хоча ОСОБА_1 зазначала, що спільне проживання сторін тривало до 14.11.2016 року. 
Так, звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами ОСОБА_1 вважала, що саме ця обставина дає їй підставу для стягнення аліментів за минулий час. 

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів вжиття позивачкою заходів щодо одержання аліментів від відповідача за період з 19.08.2015 року по 16.11.2016 року.
Разом з цим, місцевий суд зазначив, що позивачем не подано жодного доказу, що вона витрачала додаткові кошти на утримання дітей, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживав до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів відповідно до вимог ч. 2 ст. 191 СК України.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, надані позивачем докази того, що позивачем ОСОБА_1 - 13.04.2018, 26.02.2019, 23.08.2019 року направлялися листи відповідачу ОСОБА_2 з проханням сплатити аліменти за період з 19.08.2015 по 16.11.2016 року не є належними доказами по вказаній справі, оскільки вони були направлені, після постановлення рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22.09.2017 року про стягнення з відповідача ОСОБА_2 аліментів.
Разом з цим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів вжиття позивачкою заходів щодо одержання аліментів від відповідача за період з 19.08.2015 року по 16.11.2016 року.
Крім того, на думку колегії суддів позивач помилково вважає, що підстави для стягнення за минулий час аліментів у неї виникли з дня набрання рішенням суду у справі № 524/9554/16.
Разом з цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав про стягнення додаткових витрат на дітей, оскільки позивачем разом з позовом не подано жодного доказу, що вона витрачала додаткові кошти на утримання дітей.
Доводи апелянта про те, що судом порушено норми процесуального права, зокрема ст. 274 ЦПК України, оскільки справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, а не загального позовного провадження є необгрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Отже, з викладеного слідує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про проведення розгляду вказаної справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки підстав для розгляду цієї справи в загальному позовному провадженні відсутні.
За наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним дослідженням обставин справи, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

РішенняАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 28 липня 2020 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Т.В. Одринська _______________ В.П. Пікуль