Постанова
Іменем України
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 199/5202/17-ц
 
провадження № 61-5046св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач) 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргуАкціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у складі суддів: Демченко Е. Л., Каратаєвої Л. О., Макарова М. О., 
 
учасники справи:
позивач -  публічне акціонерне товариство  комерційний банк «Приватбанк», 
відповідач -  ОСОБА_1 , 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про виселення, мотивуючи вимоги тим, що 13 грудня 2016 року                   АТ КБ «Приватбанк» отримало у власність квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 07 травня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 2576. Після отримання права власності на вказану нерухомість банк вчиняв спроби отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрації та проживання у ній ОСОБА_1 . Банком було направлено на адресу ОСОБА_1 претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку.
Посилаючись на те, що відповідач вимогу про добровільне звільнення квартири не виконала, позивач просив виселити без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 та зняти її з реєстраційного обліку. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                     від 12 лютого 2018 року позов задоволено. Виселено без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 та знято її з реєстраційного обліку. Вирішено питання про судові витрати. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. На підставі зазначеного суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.  
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що банком не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції були витребувані докази у даній справі. 31 січня 2019 року банком надано копію договору іпотеки, копію витягу про обтяження та копію технічного паспорту спірної квартири.  Жодних судових рішень про стягнення заборгованості за кредитним договором чи звернення стягнення на предмет іпотеки не приймалося. Дослідивши умови договору іпотеки, суд вважає, що позовні вимоги про виселення саме у зв`язку з реєстрацією права власності на спірну квартиру за банком не можуть бути задоволені. Банком не надано доказів наявності заборгованості за кредитним договором, належне виконання якого було забезпечене договором іпотеки. Реєстрація банком права власності на предмет іпотеки не дає підстав для виселення ОСОБА_1 .
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
Доводи касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів, а тому при виселенні позичальника із предмета іпотеки інше житло не надається. На предмет іпотеки звернуто стягнення шляхом позасудового врегулювання на підставі договіору іпотеки, а тому відповідач зобо`язана звільнити спірну квартиру. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Амур-Нижньодніпровського районного суду                       м. Дніпропетровська цивільну справу. 
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів. 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положеньЗакону від 15 січня 2020 року                     № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  13 грудня 2016 року АТ КБ «Приватбанк» отримало у власність квартиру загальною площею 58,60 кв. м, житловою площею                             37,40 кв. м, яка знаходиться в АДРЕСА_3 , на підставі договору іпотеки від 07 травня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 2576.
Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Сторони погодили іпотечне застереження, а саме - визначили у договорі іпотеки способи задоволення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем; звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі (пункт 27 договору іпотеки). 
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що жодних судових рішень про стягнення заборгованості за кредитним договором чи звернення стягнення на предмет іпотеки не приймалося;банком не надано доказів наявності заборгованості за кредитним договором, належне виконання якого було забезпечене договором іпотеки, а реєстрація банком права власності на предмет іпотеки не дає підстав для виселення ОСОБА_1 .
Разом з тим, апеляційний суд не врахував, що сторони договору іпотеки визначили заходи позасудового врегулювання на підставі застереження у договорі іпотеки. На підставі такого іпотечного застереження до банку й перейшло право власності на обтяжену іпотекою квартиру  АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим іпотекодержатель ставить у позові вимогу про виселення ОСОБА_1 
ОСОБА_1 зверталася до суду із позовом до Державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу                    Верби В. М. та ПАТ КБ «ПриватБанк» про скасування запису про реєстрацію права власності, проте ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду                      м. Дніпропетровська від 13 березня 2019 року її позов залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою у судове засідання. 
 
З урахуванням викладеного, банк набув спірну квартиру у власність у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, запис про реєстрацію права власності банку на квартиру не скасовано, а тому до вирішення спору про виселення підлягають застосуванню положення частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України. 
 
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
 
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Прокопович проти Росії» (рішення від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.
Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня
2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява
№ 30856/03) також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.
Отже, при визначенні передбачених законом підстав для виселення особи, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
У цій справі, зокрема, суд апеляційної інстанції не надав оцінку та не встановив, чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси сторін у справі, чи має відповідач інше житло. Судом апеляційної інстанції не надано оцінку тривалості проживання відповідача в обтяженій іпотекою квартирі та її зв`язок із спірною квартирою як із житлом.
Без з`ясування зазначених вище обставин, з урахуванням підстав позову, постанову апеляційного суду не можна вважати обгрунтованою та такою, що відповідає завданням цивільного судочинства.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.
Перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд з урахуванням завдань цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України) дійшов висновку про скасування постанови апеляційного суду та передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. 
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                     В. М. Сімоненко 

Судді:                                                                                А. А. Калараш

                                                                                             С. Ю. Мартєв

                                                                                         Є. В. Петров  

                                                                                          С. П. Штелик