П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
23 липня 2020 року                                                                місто  Київ
                                                                                                           справа № 755/11652/18
                                                                                                  провадження №22-ц/824/840/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Кравець В.А., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 
на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 3 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Гончарука В.П., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики ,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2018 року позивачка ОСОБА_1   звернулася до суду  з позовом до  ОСОБА_2   про стягнення заборгованості за договорами позики.
В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 20 лютого 2014 року вона надала відповідачу 15 000 доларів США  у борг строком на 18 місяців, що підтверджується борговою розпискою. Крім того, 28 квітня 2016 року позивач надала відповідачу 125 000 грн. у борг строком на 7 місяців, що також підтверджується борговою розпискою.
Однак,  ОСОБА_2 не виконала свої зобов`язання та не повернула грошові кошти, у зв`язку з чим  має заборгованість за договором позики від 20 лютого 2014 року у сумі 565 765, 30 грн., з яких сума позики - 15000 доларів США ; 3% річних - 1350 доларів США.; відсотки -124 122 грн.37 коп. та заборгованість за договором позики від 28 квітня 2016 року у сумі 180 916, 60 грн., з яких: сума позики - 125 000 грн., 3% річних - 6250 грн., інфляційні втрати - 23 625 грн., відсотки - 26041, 60 грн.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 3 грудня 2018 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20 лютого 2014 року у сумі 441 642,93 грн.Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 28 серпня 2016 року у сумі 154 875 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Дніпровського районного суду від12 березня 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду від 3 грудня 2018 року. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за договором позики від 20 лютого 2014 року у сумі 405 177 грн. та 3% річних у сумі 36465,93 грн.  та ухвалити нове в цій частині, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розписку від 20 лютого 2014 року вона не писала та підпис на ній їй не належить, а тому вважає, що для підтвердження цих обставин необхідно призначити почеркознавчу експертизу. Суд першої інстанції  не перевіряв наявність оригіналів розписок та не завірив  їх  копії, які були додані до позовної заяви. Також, вважає, що позивач пропустила строк позовної давності. З приводу підробки розписки вона зверталась до правоохоронних органів з відповідною заявою. Адвокат Косяк В.І. , як її колишній представник, достеменно знав про її реальне місце проживання і те, що за зареєстрованим місцем проживання вона не проживає, знав засоби зв`язку з нею, разом з тим таких суду не повідомив, знаючи що за зазначеною у позовній заяві адресою вона виклик до суду не отримає, не зможе подати свої заперечення на позов.
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача - Косяк В.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає, що вказані доводи апеляційної скарги є хибними та нічим не доведені. Вказує, що вона подала позов вчасно, у встановлений законом трирічний строк, тому позовна давність нею не пропущена.
В судове засідання ОСОБА_2 та її представник адвокат Мова В.І. не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с.61-63 т.2), причини своєї неявки суду не повідомили, будь-яких заяв з приводу неможливості прибути в судове засідання суду не подали, у зв`язку з чим  суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Позивачка ОСОБА_1 також в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена, подала  до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність ( а.с.64 т.2).
Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга   підлягає  частковому задоволенню,  виходячи з наступного.
Судом установлено, що 20 лютого 2014 року позивач ОСОБА_1 надала відповідачці ОСОБА_2 у борг 15000 доларів США, що станом на 3 серпня 2018 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 405177 грн., строком на 18 місяців, що підтверджується борговою розпискою.
28 квітня 2016 року  позивачка ОСОБА_1   надала відповідачу  у борг 125000 грн.  строком на 7 місяців, що підтверджується борговою розпискою.
Відповідачка ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконала  та грошові кошти не повернула.
У зв`яку з зазначеними порушеннями позичальник ОСОБА_2 має заборгованість за договором позики від 20 лютого 2014 року у сумі 565765 грн.30 коп., з яких сума позики - 15000 доларів США, що станом на 3 серпня 2018 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 405177 грн., 3 % річних - 36465 грн.93 коп., відсотки 124122 грн.37 коп. Заборгованість за договором позики від 28 квітня 2016 року у сумі 180916 грн.60 коп., з яких сума позики - 125000грн., 3% річних - 6250 грн.; інфляційні втрати - 23625 грн., відсотки - 26041 грн.6 коп.
Ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості за договором позики від  20 лютого 2014 року, суд першої інстанції виходив із того, що  між сторонами виникли та існують грошові зобов`язання, які випливають із договору позики. Відповідачка ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконала та має заборгованість в сумі 15000 доларів, які підлягають стягненню на користь позивачки ОСОБА_1 . Оскільки ОСОБА_2   прострочила виконання  грошових зобов`язань, вона зобов`язана сплати на вимогу позивача три проценти річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки  сторони у договорі не встановили розмір процентів, підстави для їх стягнення відсутні.
Рішення суду першої інстанції в частині  вирішення  позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики  від 28 квітня 2016 року, а також в частині відмови  ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків   сторонами не оскаржується, а  тому апеляційним судом не переглядається.
Переглядаючи справу  та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в частині яка оскаржується апелянтом, суд першої інстанції виходить з наступного.
Відповідно до п.4 ч.1, п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З матеріалів справи вбачається, що  справу до розгляду призначалася : на 31 жовтня 2018 року - підготовче засідання, 3 грудня 2018 року - судове засідання.  В судовому засіданні 3 грудня 2018 року судом ухвалене рішення  Матеріали справи не містять даних про  те, що відповідачка ОСОБА_2 отримала судові повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.  В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що вона не знала про розгляд справи в суді,  представник позивача у позовній заяві зазначив адресу, за якою вона не проживає.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині у зв`язку з порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням  цій частині нового рішення.
Вирішуючи позовні  вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 20 квітня 2014 року та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання апеляційний суд зазначає наступне.
Установлено, що  20 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики шляхом оформлення «Договору денежного займа» ( росписка), за умовами якого остання отримала у борг грошові кошти в сумі 15000 доларів США, які зобов`язалася повернути через вісімнадцять місяців.
У строк визначений умовами договору , через вісімнадцять місяців,  ОСОБА_2   грошові кошти позивачу не повернула.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість рече того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії ( до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, наявна в матеріалах справи та досліджена судом розписка, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (т.2 а.с.68), є підтвердженням як укладення  між сторонами договору позики, так і отримання  відповідачкою від ОСОБА_1   грошових коштів в сумі 15000 доларів США.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що  підпис у розписці не належить ОСОБА_2 спростовується  висновком судово-почеркознавчої експертизи №32240/32241/19-32 від 21 січня 2020 року, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_2 в «Договоре денежного займа», що датований 20.02. 2014, у рядку «ОСОБА_2» - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Рукописний запис «20.02.2014 в «Договоре денежного займа», що датований 20.02.2014,  виконано ОСОБА_2   Підписи від імені ОСОБА_2 в «Договоре денежного займа», що датований 20.02.2014, у рядку «ОСОБА_2»  - виконано ОСОБА_2 .
Частиною першою ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, вчинені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтями 509, 526 ЦК України передбачено, що зобов`занням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Оскільки відповідачкою ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 не повернуті,  вимоги останньої в частині стягнення суми боргу є законними і обґрунтованими.
Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус  універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХII «Про загальноекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.
У договорі позики від 20 лютого 2014 року зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.
Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню  борг в сумі 15000 доларів США.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми,  якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки ОСОБА_2 має невиконане грошове зобов`язання,  вона зобов`язана сплатити на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми за весь період прострочення за період з 21 серпня 2015 року по 3 серпня 2018 року в сумі 1329,04 доларів США.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що розписка є підробленою, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки  такі обставини апелянтом недоведені, договір позики ОСОБА_2 не оспорений, недійсним не визнавався, вимог про визнання договору позики недійсним у цій справі відповідач не заявляла. Призначення у цій справі експертизи для з`ясування питання, чи є договір позики підробленим, виходить за предмет та підстави позову у цій справі.
Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності є  необґрунтованими з огляду на  встановлені обставини: кошти, отримані у борг, ОСОБА_2 зобов`язалася повернути через вісімнадцять місяців,  строк виконання останньою зобов`язання  настав 21 серпня 2015 року, позивачка ОСОБА_1   до суду з позовом звернулася 3 серпня 2018 року, тобто в межах  позовної давності, встановленої ст.257 ЦК України.
Враховуючи наведене, керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376,  381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково. 
 Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 3 грудня 2018 року  в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 20 лютого 2014 року - скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1   ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) заборгованість за договором позики від  20 лютого 2014 року в сумі  16 329,04 доларів США, що складається із суми боргу в розмірі 15 000 доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі  1329,04 доларів США.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 
 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        В.А. Кравець

                                                                                                   А.М. Стрижеус