Постанова
Іменем України
 
15 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 175/1765/16-ц
провадження № 61-23559св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна Будівельна Компанія «Україна-Канада»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року у  складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна Будівельна Компанія «Україна-Канада» (далі - TOB «МБК «Україна-Канада»), про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2008 між TOB «МБК «Україна-Канада» та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ CP «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ  «Укрсоцбанк») був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 085/001-8, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику окремими частинами (траншами) грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 4 000 000 доларів США, зі сплатою 7 % річних + LIBOR (річний), комісії у розмірі та в порядку, передбаченому nарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в  додатку № 1 до договору кредиту, що є невід`ємною складовою частиною цього договору, та повернути в строк до 17 січня 2014 року.
 
У подальшому між сторонами укладались додаткові угоди, за умовами яких до кредитного договору були внесені відповідні зміни.
Так, додатковою угодою від 08 липня 2008 року до кредитного договору сторони затвердили новий тарифний план кредитування.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18  січня 2008 року між ТОВ «МБК «Україна-Канада» та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір № 18, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л. та зареєстрований в реєстрі за № 96. За умовами іпотечного договору TOB  МБК  «Україна-Канада» передало в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: будинок «літ. А», загальною площею 242,9 кв. м, житловою площею 160,9 кв. м, огорожу «1-3», замощення (тротуарна плитка) «І», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від  18  вересня 2009 введено мораторій на задоволення вимог кредиторів позичальника TOB  МБК «Україна-Канада», який згідно зі статтею 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.
 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2012  року у справі затверджено реєстр вимог кредиторів, грошові вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у сумі 34 181 360,75 грн включені до першої черги, як такі, що забезпечені заставою майна боржника.
 
На виконання затвердженого ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2014 року у справі № Б29/334-09 плану санації відбувся аукціон з продажу предметів застави, але ПАТ  «Укрсоцбанк» не зміг набути у власність нерухоме майно, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2010 року у справі № 2-2409.
 
З огляду на викладене, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд у рахунок часткового погашення заборгованості TOB «МБК «Україна-Канада» перед ПАТ  «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 18 січня 2008 року № 085/001-8 у сумі 2  124  500 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: частини майна - квартиру АДРЕСА_1    АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ПАТ  «Укрсоцбанк» права власності на це нерухоме майно.
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - TOB «МБК «Україна-Канада», про визнання договору іпотеки недійсним.
 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором TOB «МБК «Україна-Канада» на підставі іпотечного договору від 18 січня 2008 року № 18 передало в іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» будинок на вул. Бульварній, 2, смт Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, квартира № 2 в якому належить йому на підставі договору купівлі-продажу № 161-Р/07-КП, укладеному 27 листопада 2007 року між ним та TOB «МБК «Україна-Канада».
 
Цей договір купівлі-продажу оформлено без нотаріального посвідчення. Згідно з пунктом 2.2 цього договору після його підписання він зобов`язався здійснити розрахунки до 31 жовтня 2008 року та у вказаний строк сплатив TOB «МБК «Україна-Канада» грошові кошти у сумі 1 443 154 грн.
 
На виконання пункту 2.3 договору купівлі-продажу від 27 листопада 2007 року № 161-Р/07-КП сторони 06 грудня 2007 року підписали акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 . 
 
Таким чином, у розумінні положень статті 655 ЦК України сторонами були виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, за якими TOB «МБК «Україна-Канада» передало майно у власність ОСОБА_1 , а останній прийняв майно і сплатив за нього всю грошову суму.
 
Вважає, що TOB «МБК «Україна-Канада» вже тоді намагалось ввести його в оману і ухилялося від виконання свого зобов`язання з нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна.
 
Вищезазначене стало підставою для його звернення в подальшому до суду, у зв`язку із чим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2010 року визнано договір купівлі-продажу квартири від 27 листопада 2007 року № 161-Р/07-КП дійсним та визнано право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Він зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , однак його майно знаходиться у незаконній заставі за іпотечним договором від 18 січня 2008  року № 18 як забезпечення виконання зобов`язань TOB «МБК «Україна-Канада» перед ПАТ «Укрсоцбанк», оскільки він не є ні боржником, ні майновим поручителем за цим зобов`язанням, згоди на заставу своєї нерухомості він не надавав.
 
Зазначає, що при укладенні іпотечного договору TOB «МБК «Україна-Канада» могло не повідомити АКБ СР «Укрсоцбанк» про наявність прав інших осіб на предмет іпотеки, а навпаки, свідомо замовчало не тільки про наявність вже укладеного між ним та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу від  27  листопада 2007 року № 161-Р/07-ГТ, а і фактичне його виконання сторонами, та умисно ввело АКБ СР «Укрсоцбанк» в оману щодо обставин, які мають істотне значення.
 
Оскільки частина переданого в іпотеку будинку не належить ТОВ «МБК «Україна-Канада» як позичальнику за кредитним договором, а належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , який набув це право ще до укладення 18 січня 2008 року договору іпотеки, згоду на іпотеку не надавав і  не знав про існування іпотеки до пред`явлення банком позову до нього, наявність іпотеки на будинок перешкоджає здійсненню його права власності.
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним іпотечний договір від 18 січня 2008 року № 18, укладений між ТОВ «МБК «Україна-Канада» та АКБ СР «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л. та зареєстрований за № 96.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від  15 червня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.
Зустрійний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним іпотечний договір від 18 січня 2008 року № 18, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л. та зареєстрований за № 96, за умовами якого TOB «МБК «Україна-Канада» передало в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: будинок «літ. А», загальною площею 242,9 кв. м, житловою площею 160,9 кв. м, огорожу «1-3», замощення (тротуарна плитка) «І», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» обрало неправильний спосіб захисту своїх порушених прав, а тому підстави для задоволення його позову відсутні.
Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення іпотечного договору у ТОВ «МБК «Україна-Канада» фактично не було права на передачу зазначеного майна в іпотеку без згоди ОСОБА_1 , оскільки останнім на той час вже було здійснено повний розрахунок за придбану ним квартиру, а тому спірний договір іпотеки є недійсним в силу вимог статті 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог частини другої статті 583 ЦК України та статті 5 Закону України «Про іпотеку».
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від  15 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. У рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «МБК «Україна-Канада» перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 18 січня 2008  року № 0085/001-8 у розмірі 176 688 642,46  грн (станом на 01 листопада 2017 року), з яких: основний борг - 99 947 636,19 грн; заборгованість за процентами - 40 080 207,71 грн, комісія з використання ліміту - 15 021 985,64  грн, заборгованість з комісії, пені за прострочену заборгованість за процентами - 21 638 812,92 грн, звернуто стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, підстави, передбачені статтею 230 ЦПК України для визнання договору іпотеки недійсним, відсутні. Позивачем за зустрічним позовом не доведено факт введення ПАТ «Укрсоцбанк» в оману з боку ТОВ  «МБК «Україна-Канада» щодо наявності договору купівлі-продажу спірного майна від 27 листопада 2007 року.
Законодавством передбачена можливість передачі предмета іпотеки у  власність банку у разі невиконання умов кредитного та іпотечного договорів, заявлені позивачем вимоги є належним способом захисту.
Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК України звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018  року і залишити в силі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2017 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк», оскільки ні чинним законодавством України, ні іпотечним договором від 18  січня 2008  року № 18 не передбачено право позивача задовольнити свої кредиторські вимоги шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки. Крім того, на момент укладення договору іпотеки між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «МБК «Україна-Канада» останнє не було власником спірного майна, про що не заперечувало під час розгляду справи.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2018 року відкрито провадження за  касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, витребувано матеріали цивільної справи №  175/1765/16-ц з  Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, зупинено виконання постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від  14  березня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року справу за позовом ПАТ  «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «МБК «Україна-Канада», про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - ТОВ «МБК «Україна-Канада», про визнання договору іпотеки недійсним призначено до судового розгляду.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у серпні 2018 року, ПАТ  «Укрсоцбанк» заперечувало проти доводів ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , а оскаржувану постанову апеляційного суду вважало законною та обґрунтованою. 
 
Фактичні обставини справи
 
18 січня 2008 року між TOB «МБК «Україна-Канада» та АКБ CP «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 085/001-8, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику окремими частинами (траншами) грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 4 000 000 доларів США зі сплатою 7 % річних + LIBOR (річний), комісії у розмірі та в порядку, передбаченому тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку № 1 до договору кредиту, що є невід`ємною складовою частиною цього договору, та повернути кредит у строк до 17 січня 2014 року.
 
21 березня 2008 року, 18 квітня 2008 року, 08 липня 2008 року та 03 жовтня 2008 року між сторонами укладались додаткові угоди до договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 18 січня 2008 року № 085/001-8 за умовами яких до кредитного договору були внесені відповідні зміни.
Так, додатковою угодою від 08 липня 2008 року до кредитного договору, сторони вирішили затвердити новий тарифний план кредитування.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 січня 2008 року між ТОВ «МБК «Україна-Канада» та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір № 18, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л. та зареєстрований у реєстрі за № 96. За умовами іпотечного договору TOB  МБК  «Україна-Канада» передало в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: будинок «літ. А», загальною площею 242,9 кв. м, житловою площею 160,9 кв. м, огорожу «1-3», замощення (тротуарна плитка) «І», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відомості про іпотеку були внесені до Державного реєстру іпотек й накладено заборону на відчуження нерухомого майна.
 
У пункті 4.6 договору іпотеки сторони визначили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перелічених в цьому положенні договору способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37  Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.6.3 іпотечного договору).
 
Згідно з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від  18  вересня 2009 введено мораторій на задоволення вимог кредиторів позичальника TOB  МБК «Україна-Канада», який згідно зі статтею 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.
 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2012  року у справі затверджено реєстр вимог кредиторів, грошові вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у сумі 34 181 360,75 грн включені до першої черги, як такі, що забезпечені заставою майна боржника.
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2010 року у справі № 2-2409.
 
27 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та TOB «МБК «Україна-Канада» укладено договір купівлі-продажу № 161-Р/07-КП квартири АДРЕСА_1 .
Цей договір купівлі-продажу оформлено без нотаріального посвідчення. Згідно з пунктом 2.2 цього договору після його підписання ОСОБА_1 зобов`язувався здійснити розрахунки до 31 жовтня 2008 року та у вказаний строк сплатив TOB «МБК «Україна-Канада» грошові кошти у сумі 1 443 154  грн.
 
На виконання пункту 2.3 договору купівлі-продажу 06 грудня 2007 року ОСОБА_1 та TOB «МБК «Україна-Канада» підписали акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 . 
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від  05 червня 2010 року у справі № 2-2409/09 за позовом ОСОБА_1 до TOB «МБК «Україна-Канада» визнано договір купівлі-продажу квартири від  27  листопада 2007 року № 161-Р/07-КП дійсним та визнано право власності за ОСОБА_1 на квартиру  

АДРЕСА_1 .     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Щодо первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і  вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і  основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на  обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
 
У частині першій статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на  предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Разом з тим у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві як на підставі рішення суду, так і на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).
 
Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
 
При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки за рішенням суду.
 
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. 
 
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.
 
Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
 
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
 
Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.
 
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначені Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.
 
Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.
 
Згідно з пунктом 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
 
Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
 
Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» врегульовано порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. 
 
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
 
Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
 
Отже, позивач відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» має можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
 
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
 
Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в  договорі. 
 
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37  Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. 
 
Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у  постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) і від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18) та Верховним Судом у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 357/1887/15-ц (провадження № 61-29029св18).
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і  застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Отже, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки можливе за рішенням суду.
 
Натомість, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду з  позовом про визнання права власності на предмет іпотеки і за таких обставин суд відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України відмовив у  задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.
 
Щодо зустрічного позову про визнання договору іпотеки недійсним
 
Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що на момент укладення іпотечного договору в іпотекодавця (ТОВ «МБК «Україна-Канада») фактично не було права на передачу спірного майна в іпотеку, оскільки згідно з договором купівлі-продажу від 27 листопада 2007 року № 161-Р/07-КП ОСОБА_1 здійснив повний розрахунок за придбаний ним будинок і  відповідно він не повинен нести відповідальність своїм особистим майном за зобов`язаннями третіх осіб.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від  05  березня 2010 року у справі № 2-2409/09 за позовом ОСОБА_1 до TOB «МБК «Україна-Канада» визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та визнано право власності за ОСОБА_1 на вищевказане майно.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Апеляційний суд не врахував наявність рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від  05  березня 2010 року і  обмежився висновком про те, що 18 січня 2008 року між TOB «МБК «Україна-Канада» та АКБ CP «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є  ПАТ «Укрсоцбанк») вчинялись правочини на основі вільного волевиявлення та з урахуванням правоздатності юридичних осіб в момент укладення господарських договорів, що є порушенням частини четвертої статті 82 ЦПК України.
 
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що спірне іпотечне майно за договором купівлі-продажу житлового будинку від 27 листопада 2007 року №  161-Р/07-КП та за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2010 року належить ОСОБА_1 і в установленому законом порядку зареєстроване за ним, указаний договір купівлі-продажу укладено до укладення договору іпотеки від 18 січня 2008  року, на день розгляду справи договір купівлі-продажу та державна реєстрація права власності ніким не скасована, тобто право власності ОСОБА_1 на спірну нерухомість не припинено.
 
Статтею 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задоволено, то з ПАТ «Укрсоцбанк» на його користь підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 64 837,40 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у  складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018  року скасувати. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від  15 червня 2017 року залишити в силі.
 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 64 837 (шістдесят чотири тисячі вісімсот тридцять сім) грн 40 коп., сплачений за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Р. А. Лідовець 

                                                                                                            Ю. В. Черняк