ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

23 червня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/14129/19 
Номер провадження 22-ц/816/1049/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Левченко Т. А. 

з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.,

представника відповідача Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради – ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу виконавчого комітету Сумської міської ради на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2020 року в складі судді Корольової Г.Ю., ухваленого у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року  ОСОБА_2 звернулась з позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради, Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради про визнання особи наймачем жилого приміщення та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовано тим, що вона з 1992 року зареєстрована в гуртожитку по АДРЕСА_1 . З моменту вселення та до теперішнього часу вона фактично проживає в кімнаті № 55.
Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 19 серпня 2014 року за № 399 затверджено акт приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади міста Суми гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 . Суми від регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області. На підставі рішення Сумської міської ради від 20 червня 2018 року за № 3607-МР вказаний гуртожиток було зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Суми.
Позивач вказувала, що у листопаді 2018 року вона звернулась до департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради із заявою щодо приватизації кімнати АДРЕСА_2 , однак листом від 14 листопада 2018 року останній повідомив їй про відмову у приватизації кімнати з підстав відсутності ордера про надання житлової площі, відсутності її реєстрації в кімнаті № 55 та наявності у неї на праві власності іншої квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Посилаючись на обставини того, що така відмова є необґрунтованою, а також на те, що відповідач заперечує її підставність проживання у спірній кімнаті, позивач просила суд визнати її наймачем кімнати АДРЕСА_2 , а також зобов`язати Сумську міську раду в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради вчинити дії щодо приватизації за нею даної кімнати за вказаною адресою без надання ордера про надання житла.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2020 року позов  ОСОБА_2 задоволено.
Визнано ОСОБА_2 наймачем кімнати АДРЕСА_2 .
Зобов`язано Сумську міську раду в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради вчинити дії щодо приватизації за ОСОБА_2 кімнати АДРЕСА_2 без ордера про надання житла.

Вказане рішення суду відповідач виконавчий комітет Сумської міської ради оскаржив в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі виконавчий комітет Сумської міської ради, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати.
В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не врахував обставин того, що позивачка зареєстрована у гуртожитку без зазначення номера кімнати, однак просить приватизувати саме кімнату АДРЕСА_2 . Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що позивачка має на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , тому відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вона не має права на приватизацію кімнати в гуртожитку. Також, на думку відповідача, рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року у справі № 1-38/2010 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стосується саме квартир, а не кімнат у гуртожитках. Відповідач в апеляційній скарзі вказує також і на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що у позивачки відсутній ордер на вселення у спірну кімнату гуртожитку.

Від інших учасників справи в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради Чувакової О.О. про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 1992 року ОСОБА_2 зареєстрована у гуртожитку по АДРЕСА_1 та фактично проживає у кімнаті АДРЕСА_5 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 05 грудня 2016 року, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05 вересня 2019 року та протоколом загальних зборів мешканців гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 від 28 березня 2018 року (а.с.7, 8, 9, 10-16).
Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 19 серпня 2014 року за № 399 затверджено акт приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади міста Суми гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 від регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області (а.с. 17).
На підставі рішення Сумської міської ради від 05 жовтня 2016 року за № 1225-МР надано дозвіл на приватизацію кімнат у гуртожитку по АДРЕСА_1 їх законними мешканцями в порядку, установленому чинним законодавством (а.с. 18).
Згідно з рішенням Сумської міської ради від 20 червня 2018 року за № 3607-МР зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Суми 986/1000 гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).
На звернення ОСОБА_2 стосовно приватизації кімнати АДРЕСА_2 департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради листом від 14 листопада 2018 року відмовив їй у передачі у власність спірної кімнати в гуртожитку з підстав відсутності у неї реєстрації у вказаній кімнаті, відсутності копії ордера на жилу площу в спірній кімнаті в гуртожитку, а також у зв`язку з наявністю в неї на праві власності іншого власного житла (а.с. 20).
Як повідомило Сумське міське об`єднання громадян «Вікторія» мешканців гуртожитку по АДРЕСА_1 . Суми на звернення позивачки у листі від 09 червня 2019 року, надати їй копію ордера на кімнату  АДРЕСА_2 немає можливості у зв`язку з тим, що під час прийняття гуртожитку картотека на мешканців гуртожитку не була передана його попереднім власником, в тому числі, не були передані відповідні документи і на кімнату АДРЕСА_5 (а.с. 21).
Згідно з довідкою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ТВБВ № 10018/0145 філії-Сумського обласного управління від 03 серпня 2018 року за № 116.145-33/493 ОСОБА_2 значиться в основних списках на отримання приватизаційних цінних паперів за адресою: АДРЕСА_1 ). Житловий чек нею не використаний (а.с. 22).
За даними технічного паспорта на кімнату АДРЕСА_2 від 08 червня 2015 року вказана кімната посімейного заселення розташована на 4-поверсі 5-поверхового будинку і складається з 1 кімнати житловою площею 17,1 кв.м (а.с. 24-25).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10 жовтня 2018 року позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_6 , загальною площею 27,1 кв.м, житловою площею 11,1 кв.м на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 20 жовтня 2012 року Лебединською районною державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер 2286 (а.с. 23).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 на законних підставах вселилась у спірне житлове приміщення і протягом тривалого часу добросовісно використовує кімнату в гуртожитку як єдине житло, тому набула право на приватизацію цього житлового приміщення.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.
Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
У частині третій статті 9 ЖК УРСР йдеться про те, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року за № 2482-XII.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Як зазначено у преамбулі Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року за № 500-VІ, цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.
Відповідно до частини 1 статі 1 вказаного Закону сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.
Як передбачено пунктом 13 частини 1 статті 1-1 цього ж Закону, особами, які не мають власного житла, є мешканці гуртожитку та члени їхніх сімей, у яких немає будь-якого житла на праві власності на території України, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української РСР.
При цьому, виходячи з вимог частини 1 статті 34 Житлового кодексу Української РСР, потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:
1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок;
2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам;
3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок;
4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;
5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності;
6) які проживають у гуртожитках.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував обставин того, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_6 , загальною площею 27,1 кв.м, житловою площею 11,1 кв.м, розмір якої з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання її такою, що потребує поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української РСР.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про визнання позивачки такою, що має право на приватизацію кімнати АДРЕСА_2  Суми протирічить положенням статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та статтям 1, 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» щодо визначення кола осіб, на яких поширюється сфера дії вказаних законів.
При цьому, посилання позивача в позовній заяві на рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року за № 15-рп/2010 як на підставу для задоволення позову, на думку колегії суддів, не свідчать про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання позивача особою, яка має право на приватизацію спірної кімнати в гуртожитку з огляду на наступне.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла) приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду, тобто, в рішенні Конституційного Суду України йдеться про приватизацію загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду.

Відповідно до частини другої статті 128 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на час реєстрації позивачки в гуртожитку) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
Згідно зі статтею 129ЖК Української РСР (в редакції, чинній на час реєстрації позивачки в гуртожитку) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
За пунктом 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі Положення 396), громадянин подає до органів приватизації, зокрема копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку.
Звернення позивачки за судовим захистом було, у тому числі, викликане неможливістю надання органу приватизації копії ордера на жилу площу кімнати АДРЕСА_7 55 гуртожитку. Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що вселення позивачки до гуртожитку було здійснено відповідно до закону. Висновок місцевого суду про тривале, на правових підставах проживання ОСОБА_2 у кімнаті № 55 гуртожитку є доведеним, правильним і таким, що відповідає визначеним пунктами 8, 14, 15 статті 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» законодавчим приписам. В частині, якою суд визнав ОСОБА_2 наймачем кімнати № 55 гуртожитку, місцевий суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого за доводами апеляційної скарги немає.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення в частині зобов`язання відповідача вчинити дії щодо приватизації за позивачкою спірної кімнати у гуртожитку з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у задоволенні позову в зазначеній частині необхідно відмовити.
Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині зобов`язання відповідача вчинити дії щодо приватизації за позивачкою спірної кімнати у гуртожитку – скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги, тому відповідно до статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції за вказаною позовною вимогою, у задоволенні якої апеляційним судом відмовлено у сумі 1152 грн 60 коп. (1921 грн * 0,4 * 150 %).

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 3, 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Сумської міської ради задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2020 року у даній справі в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради вчинити дії щодо приватизації за ОСОБА_2 кімнати АДРЕСА_2 без ордера про надання житла – скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити  ОСОБА_2 у задоволенні вказаної позовної вимоги.

В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2020 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь виконавчого комітету Сумської міської ради судові витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції у сумі 1152 грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 червня 2020 року.

Головуючий:                                        С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді:                                                О.І. Собина

                                                       Т.А. Левченко