КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/1485/17                                                                      Головуючий у суді І інстанції Савлук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/6407/2020                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
30 вересня 2020 року                                                                  м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, обґрунтовуючи її тим, що 11 березня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва було постановлено ухвалу, якою задоволено її заяву про видачу дубліката виконавчого листа № 755/1485/17 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. Із даною заявою вона була вимушена звернутися через втрату виконавчого документа за місцем роботи позивача та тривале листування з цього приводу. 23 квітня 2019 року вона звернулася до суду із заявою про направлення дубліката виконавчого листа поштою на її адресу. Втім, лише 27 листопада 2019 року від сторонньої особи вона отримала відкритий поштовий конверт, в якому окрім іншого знаходився дублікат виконавчого листа, строк пред`явлення якого до виконання закінчився ще 2 червня 2019 року. 
Посилаючись на те, що на час відправлення судом дубліката виконавчого листа № 755/1485/17, а саме 13 червня 2019 року, його строк пред`явлення до виконання уже сплив, заявник просила поновити їй зазначений строк як такий, що пропущений з поважних причин.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 січня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не надано доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску установленого законом строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому обгрунтованих підстав для задоволення заяви немає.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким заявлені вимоги задовольнити.
На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім доказам, які підтверджують поважність пропуску строку, зокрема не враховано, що лише 17 квітня 2019 року їй була направлена ухвала про видачу дубліката виконавчого листа та відразу після її отримання вона звернулась із заявою про його видачу, яка отримана судом 3 червня 2019 року. Суд зазначив, що дублікат виконавчого листа було надіслано їй 6 червня 2019 року, проте згідно відмітки поштового штемпелю на конверті цей документ надісланий тільки 13 червня 2019 року. Незважаючи на це, як 6 червня 2019 року так і 13 червня 2019 року строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання вже був пропущений, оскільки 2 червня 2019 року синові виповнилось три роки. Цей факт залишився поза увагою суду, хоча направлення дубліката виконавчого листа після пропуску строку для його пред`явлення є поважною та об`єктивною причиною його пропуску. При цьому, вона з дитиною проживає в м. Донецьку, який на теперішній час є тимчасово окупованою територією. Виїхати до м. Києва чи залишити сина самого неможливо, а без дозволу його батька вони не можуть перетнути лінію розмежування. Тривала переписка з судом пояснюється тим фактом, що через проживання у м. Донецьку, в якому відсутні працюючі відділення Укрпошти, заявник змушена передавати листи на територію України, щоб звідти поштою їх було відправлено. Крім того, судові рішення у даній справі надсилались до Єдиного державного реєстру судових рішень зі значною затримкою. Вона не мала змоги звернутись до виконавчої служби, оскільки у виконавчому листі зазначено, що його може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Відзив заінтересованої особи (боржника) на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 800 грн щомісячно, починаючи з 17 січня 2017 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення підлягало негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (а.с. 31).
На виконання вказаного рішення за заявою ОСОБА_1 29 листопада 2017 року на адресу останньої було направлено виконавчий лист № 755/1485/17 (а. с. 35, 36).
11 березня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва було постановлено ухвалу, якою задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа № 755/1485/17 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років (а.с. 60, 61).
25 квітня 2019 року заявник надіслала до районного суду заяву про направлення дубліката виконавчого листа на її поштову адресу: АДРЕСА_1. Дана заява була отримана судом 3 травня 2019 року (а.с. 63, 64).
13 червня 2019 року Дніпровський районний суд м. Києва надіслав на зазначену заявником адресу копію ухвали від 11 березня 2019 року та дублікат виконавчого листа № 755/1485/17 (а.с. 69, 70).
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. Тим більше заявник як стягувач мала всі права своєчасно дізнаватись про рух цивільної справи щодо розгляду заяви про видачу дубліката виконавчого листа, знайомитись з матеріалами цивільної справи, такими правами не скористалася без поважних причин. Заявник не довела суду, що зверталася з виконавчим листом до органів державної виконавчої служби та їй було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з підстав пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Однак із таким висновком суду повністю погодитися не можна.
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) суд зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції. Державі належить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права.
Крім того, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система договірної держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).
Частиною першою статті 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Згідно із статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. 
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. 
Виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
За частиною першою статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Отже, підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.
Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.
Поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Із матеріалів справи вбачається, що із заявою про видачу дубліката виконавчого листа ОСОБА_1 звернулася до суду 14 лютого 2019 року (а.с. 52), тобто в межах строку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження» для пред`явлення виконавчого документу про стягнення аліментів до виконання.
Суд розглянув та задовольнив дану заяву 11 березня 2019 року (а.с. 60, 61).
17 квітня 2019 року заявнику була направлена поштою ухвала про видачу дубліката виконавчого листа та відразу після її отримання, а саме 25 квітня 2019 рокуостання надіслала суду заяву про його видачу шляхом направлення на її поштову адресу: АДРЕСА_1 , яка отримана судом 3 травня 2019 року(а.с. 62-64, 90).
В ухвалі суд першої інстанції встановив, що дублікат виконавчого листа надіслано заявнику 6 червня 2019 року згідно супровідного листа у справі, проте у відповідності до відмітки поштового штемпелю на конверті цей документ фактично був надісланий тільки 13 червня 2019 року (а.с. 70). 
Отже, станом на день фактичної видачі дубліката виконавчого листа про стягнення аліментів на утримання дружини строк для пред`явлення цього виконавчого документа до виконання вже був пропущений, оскільки 2 червня 2019 року малолітньому ОСОБА_3 виповнилось три роки.
Суд першої інстанції наявні в матеріалах справи докази належним чином не оцінив, неправильно встановив обставини справи та не перевірив зміст і хронологію указаних вище подій та дій заявника, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що остання пропустила строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання без поважних причин. 
Вирішуючи заяву ОСОБА_1 суд не врахував, що дублікат виконавчого листа на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 2019 року було видано (направлено) лише 13 червня 2019 року, тоді як граничний строк пред'явлення його до виконання встановлено до 2 червня 2019 року, що об`єктивно позбавило заявника як стягувача можливості пред`явити даний виконавчий документ до примусового виконання по незалежних від неї обставинам.
Заявником зазначено достатніх підстав та надано належних доказів на підтвердження причин, які заважали їй звернутися до виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду у встановлений законом строк, а також наведено поважні обставини, що не залежали від її волевиявлення і внаслідок яких вона пропустила строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Посилання суду на недоведеність того, що заявник зверталася з виконавчим листом до органів державної виконавчої служби та їй було відмовлено у відкритті виконавчого провадження не є обґрунтованою підставою для відмови у поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, адже звернення до компетентного органу щодо примусового виконання судового рішення, ухваленого на користь стягувача, є правом, а не обов`язком останнього. 
При цьому законом визначено, що виконавчий документ про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі, а в даному випадку цей період закінчився 2 червня 2019 року. 
У пунктах 44 - 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок про те, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України). Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви».
Враховуючи вищенаведене та з огляду на принцип обов`язковості виконання судового рішення, надаючи оцінку обставинам, на які посилалася ОСОБА_1 як на причину пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, та встановивши, що такі причини є поважними, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
За таких обставин, оскаржувана ухваласуду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до вимог статті 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
У відповідності до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2020 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк для пред`явлення дубліката виконавчого листа № 755/1485/17 про стягнення з ОСОБА_2  аліментів на її утримання у розмірі 800 грн щомісячно, починаючи з 17 січня 2017 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , до виконання. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                     С.А. Голуб

                                                                                                                Д.О. Таргоній