Дата документу 12.08.2020 Справа № 337/4417/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 337/4417/19	Головуючий у 1-й інстанції Салтан Л.Г. Повний текст рішення складено 14.04.2020 року.	
Пр. № 22-ц/807/1960/20	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2020 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                                Путій Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н., на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н., до ОСОБА_3 про вселення до житлового приміщення

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н., звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила вселити її та неповнолітню доньку - ОСОБА_2 , 2007 р.н., до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві приватної власності відповідачеві та стягнути з відповідача сплачений судовий збір 768,40 грн.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку, ОСОБА_2 , 2007 р.н., яка за згодою відповідача зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . В спірній квартирі вони мешкали однією сім`єю понад десять років, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, разом виховували дитину. Після смерті матері відповідача, за рішенням ОСОБА_3 вони переїхали проживати в її квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_2 . Після погіршення стосунків, подружжя припинило спільне проживання. У відповідь на пропозицію повернутися з дочкою проживати у стару квартиру, ОСОБА_3 відібрав у неї ключі від квартири АДРЕСА_3 та заборонив користуватися нею, посилаючись на те, що це його власність, а тому вона не має на неї будь-яких прав. Незважаючи та той факт, що позивач не має іншого житла, а їх дочка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 і це її єдине житло, яким вона має повне право користуватися, відповідач не визнає право на користування спірним житлом, заселивши у спірну квартиру якихось сторонніх людей. Враховуючи що вона проживала там останні десять років, там зареєстрована її дитина, цю квартиру позивач сприймала як свій дім, вкладала у неї всі свої гроші та сили, для доньки це взагалі було єдине житло, де вона була зареєстрована від народження, перебуває на лікарському обліку та навчається за місцем своєї реєстрації, позивач вважає, що вона з неповнолітньою донькою має право проживати у квартирі за адресою АДРЕСА_1 .
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Салтан Л.Г. (а.с. 17).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 20) відкрито провадження у цій справі в порядку загального позовного провадження.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2020 року (а.с. 88-91) позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н., задоволено частково.
Вселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_3 .
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 384,20 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених нею відносно неї особисто), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н., у своїй апеляційні скарзі (а.с. 95-96) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 101).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 12 травня 2020 року (а.с. 105), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 107), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом), а також відпустки судді-доповідача у період з 06.07.2020 року по 07.08.2020 року включно (а.с.121).
Відповідач ОСОБА_3 своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом не скористався.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У судове засідання 12 серпня 2020 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 111-119, 122-124) відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Проте, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX, які набрали чинності з 02 квітня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.
В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_3 у цій справі і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника - адвоката Балюта В.В. (а.с. 127), позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н., та представника останньої - адвоката Кущ Є.Є. (а.с.125).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження у цій справі, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н., у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині задоволення позовних вимог позивача у цій справі, погодився, останнє в апеляційному порядку не оскарджував.
Позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н., фактично оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених нею відносно неї особисто.
За таких обставин, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах вимог апеляційної скарги позивача і лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених відносно позивача ОСОБА_4 особисто.
У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 про вселення її до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , керувався ст. ст. 2, 4, 5, 81, 89, 261, 263-265, 268, 273 ЦПК України та виходив із відсутності правових підстав для задоволення останніх у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбних відносинах з 2006 року, 27.08.2016 року зареєстрували шлюб (свідоцтво про шлюб, копія а.с. 6).
Згідно із рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 24.12.2019 року (ст. 82 ч. 1 ЦПК України а.с. 127-130 - витяг із Єдиного державного реєстру судових рішень).
ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ., зазначена квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3 (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).
Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 5).
З 2007 року по 2016 рік ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_2 мешкали у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).
За даними ОСББ «Новгородська, 20» ОСОБА_3 та ОСОБА_5 фактично не мешкають за місцем реєстрації з березня 2016 року, що підтверджуються довідкою про фактичне проживання громадян від 09.09.2019 року (а.с.9).
З 2016 року по 2019 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_2 мешкали за адресою: АДРЕСА_2 , у квартирі що належала на праві приватної власності матері відповідача (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).
Після припинення подружніх стосунків, позивач з дитиною мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки відповідач відібрав у неї ключі від квартири  АДРЕСА_5 та перешкоджає спільному проживанню, бо не визнає права на житло позивача.
Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н., дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, та лише відображають позицію позивача у цій справі, яку вона та її представник вважають єдино правильною та можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.
Додаткові помилкові висновки суду першої інстанції у цій справі про те, що позивач ОСОБА_1 , як колишній член (колишня дружина відповідача) сім`ї відповідача ОСОБА_3 , як власника кв. АДРЕСА_3 , в обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову позивача у цій справі в частині про її вселення у спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1  на те, що вона втратила право користування вищезазначеною спірною квартирою на підставі ст. 405 ЦК України, оскільки не мешкала там з 2016 року понад рік добровільно, та право користування якою остання фактично не набула (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та відповідачем ОСОБА_3 не визнані, а тому підлягають доказуванню у цій справі з боку позивача належними допустимими доказами), не призвели до неправильності вирішення цієї справи по суті судом першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, за результатами вищезазначеної апеляційної скарги позивача у цій справі.
ОСОБА_3 у цій справі не заявляв зустрічних вимог до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування вищезазначеною спірною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки, він вважав, що остання такого права на спірну квартиру взагалі не набула. Не можна втратити те, чого немає.
Право позивача ОСОБА_1 на вселення у спірну квартиру АДРЕСА_3 є похідним від наявності у ОСОБА_1 первісного «набутого» права на користування цією квартирою, яке остання належними, допустимими доказами (докази набуття  ОСОБА_1  права користування спірною квартирою: рішення суду про визнання за ОСОБА_1  права користування на спірну квартиру АДРЕСА_3  чи довідка реєстратора про реєстрацію ОСОБА_1  за адресою спірної квартири:  АДРЕСА_1  тощо) цій справі суду не довела.
При цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 має право користування іншою квартирою за адресою: АДРЕСА_4 , в якій й зареєстровано її постійне місце проживання (копія паспорту позивача з відміткою про реєстрацію а.с. 5 зворот, при цьому, не має значення для правильності вирішення цієї справи, чи є ця квартира власністю позивача чи лише об`єктом права користування) та станом на час розірвання шлюбу у листопаді 2019 року із відповідачем мешкала не у спірній квартирі АДРЕСА_6 (довідка ОСББ а.с.9, ст. 82 ч. 1 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, та зокрема: наявності саме у позивача ОСОБА_1 права користування вищезазначеною спірною квартирою   АДРЕСА_3 , та, відповідно, наявності у  ОСОБА_1  права на вселення у цю квартиру, відсутні.
Оскільки, відповідач ОСОБА_3 , як власник цієї спірної квартири (ст. 82 ч. 1 ЦПК України) та колишній чоловік позивача ОСОБА_1 , право на користування спірною квартирою   АДРЕСА_3 саме позивача ОСОБА_1 у цій справі не визнає, проти вселення ОСОБА_1 у вказану спірну квартиру заперечує.
Позивач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
Також, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України, вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, в частині, яка є предметом апеляційного оскарження у цій справі. 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н. не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, у цій справі або ж його зміни.
В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити ОСОБА_1 , що вона не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання про вселення її у вищезазначену спірну квартиру у позасудовому чи у судовому порядку в разі відпадіння обставин, які стали підставою для відмови у задоволенні її позову у цій справі.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 р.н., залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2020 року у цій справі в частині яка є предметом апеляційного оскарження, залишити без змін. 
В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 18.08.2020 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.