РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року
м. Рівне

Справа № 559/2305/19
Провадження № 22-ц/4815/701/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.
секретар судового засідання – Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 березня 2020 року у складі судді Ральця Р. В., ухвалене в м. Дубно Рівненської області о 12 годині 33 хвилин, повний текст рішення складено 13 березня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом забезпечення вільного доступу. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду від 02.10.2017 року. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час перебування у шлюбі 25 лютого 2016 року ними було придбано на підставі договору купівлі-продажу двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51, 3 кв.м., житлова площа 29, 1 кв.м., яка була зареєстрована на відповідача. Таким чином, квартира є їхньою спільною сумісною власністю подружжя, і вони є співвласниками вказаної квартири. Відповідач змінив замки від вхідних дверей квартири і не впускає її та дітей у квартиру. Вона неодноразово зверталася до відповідача в усному порядку щодо звільнення ним 1/2 частини квартири та надання їй можливості користуватись та проживати у ній, проте всі її звернення та прохання були проігноровані відповідачем. В усній формі він сказав, що вказана квартира є його приватною власністю, а тому вона не має жодного права користуватись нею та проживати у ній. Покликаючись на те, що вона позбавлена права та можливості користуватися і розпоряджатися своїм майном, просила суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй на праві приватної власності майном – квартирою АДРЕСА_1 , шляхом забезпечення вільного доступу до вказаної квартири.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 березня 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченою ст.. 60 СК України презумпцією спільності власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу, та обґрунтоване тим, що квартира, перешкоди у користуванні якою чинить відповідач позивачу, є спільною сумісною власністю сторін як така, що набута сторонами за час перебування у шлюбі, а тому вони мають рівні права користування та доступу до неї.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 або її користувачем, та що відповідач поміняв замки від вхідних дверей квартири. Пояснює, що спірна квартира була придбана ним за кошти його батька, і у цій квартирі ні він, ні позивачка, ні їхні діти ніколи не були зареєстровані та не проживали. Додає, що до розірвання шлюбу всі вони проживали та були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить йому та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності (у договорі купівлі-продажу цієї квартири зазначено покупцем його та ОСОБА_1 , але їхні частки не зазначено), а після розірвання шлюбу ОСОБА_1 за власним бажанням переїхала проживати з дітьми до своїх батьків. Вказує, що до позовної заяви ОСОБА_1 додала Акт про проживання без реєстрації від 22.06.2018 року, складений комісією КП ЦЖЕО «Житловик», в якому зазначено, що вони проживають по АДРЕСА_3 з 05.02.2017 року. Вважає, що цей Акт від 22.06.2018 року не є доказом чинення ОСОБА_2 перешкод позивачці в користуванні квартирою АДРЕСА_1 і проживанні в цій квартирі. Звертає увагу на відсутність доказів на підтвердження факту звернень позивачки щодо звільнення 1/2 частини квартири та надання їй можливості користуватися і проживати в ній, і не вказує навіть дату таких звернень. Крім того, зазначає, що в провадженні Дубенського міськрайонного суду Рівненської області знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в тому числі квартири АДРЕСА_4 ). Вважає, що суд першої інстанції передчасно зробив висновок про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Заперечує стягнення з нього на користь позивачки судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп., тобто повну суму сплаченого судового збору, хоча позовні вимоги було задоволено частково. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом забезпечення вільного доступу, також просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 1152 грн. 60 коп. 

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу – безпідставною, тому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення – без зміни.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони з 10 жовтня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 жовтня 2017 року розірвано (а.с. 12).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору-купівлі продажу від 25 лютого 2016 року, тобто в період перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 128452982 від 21.06.2018, ОСОБА_2 зазначений власником квартири АДРЕСА_1 (розмір частки 1/1), на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 94, виданий приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Пришко О. О. (а.с. 9).

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , про що свідчать відмітки у їхніх паспортах (а.с. 6-8).

Згідно Акту про проживання без реєстрації від 22.06.2018, складеного комісією КП ЦЖЕО «Житловик», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_3 з 05 лютого 2017 року (а.с. 11). 

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено судом, спірна квартира між сторонами не поділена, і вимоги про її поділ та визнання права власності в даній справі не заявлені.

Звертаючись до суду з цим позовом,  ОСОБА_1  обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач чинить їй перешкоди у здійсненні права користування придбаною під час перебування у шлюбі з відповідачем квартирою, змінивши замки від вхідних дверей та не впускаючи її та їхніх дітей в квартиру. 

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 зазначав, у тому числі й в апеляційній скарзі, про те, що саме він є одноосібним власником квартири, а тому за законом має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.
Обгрунтовуючи свої доводи апеляційної скарги, відповідач вказував, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, відповідач на час вирішення спору, не надав належних, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст.77-81 ЦПК України, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за його особисті кошти чи кошти його батька, як він вказував у своїх доводах апеляційної скарги, є його особистою приватною власністю, а тому, апеляційний суд приходить до переконання, що відповідач неправомірно чинить перешкоди позивачці у доступі до спірної квартири та в користуванні нею.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд враховує положення статті 41 Конституції України, якою  передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Бондаренко Н. В.

                                                                       Хилевич С. В.