УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 676/5239/19
Провадження № 22-ц/4820/812/20
Категорія: 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Ярмолюка О.І.
секретар судового засідання Гриньова А.М.
за участю представника учасника справи ОСОБА_1 Д.В ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 676/5239/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 12 грудня 2019 року (суддя Шевцова Л.М., повне судове рішення складено 21 грудня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки припиненим.
Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 вказував, що 11 січня 2008 року між ОСОБА_3 та АКБСР «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «АЛЬФА-БАНК» (надалі Банк) було укладено договір кредиту №966/4-302/РК1 і в забезпечення виконання зазначеного кредитного договору того ж дня між позивачем та Банком було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 61,6 кв.м. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 кредитних зобов`язань Банком було направлено 21.01.2010 року вимогу про дострокове припинення строку користування кредитом і оскільки позичальник та іпотекодавець вимогу Банку не виконали, тому 20.08.2010 року відповідач звернувся із позовом до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Позивач зазначає, що з моменту пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове повернення кредитних коштів і заборгованості за кредитом та з моменту пред`явлення позову (20.08.2010 року) Банк протягом шести місяців не звертався до нього, як Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 вказував, що 11 січня 2008 року між ОСОБА_3 та АКБСР «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «АЛЬФА-БАНК» (надалі Банк) було укладено договір кредиту №966/4-302/РК1 і в забезпечення виконання зазначеного кредитного договору того ж дня між позивачем та Банком було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 61,6 кв.м. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 кредитних зобов`язань Банком було направлено 21.01.2010 року вимогу про дострокове припинення строку користування кредитом і оскільки позичальник та іпотекодавець вимогу Банку не виконали, тому 20.08.2010 року відповідач звернувся із позовом до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Позивач зазначає, що з моменту пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове повернення кредитних коштів і заборгованості за кредитом та з моменту пред`явлення позову (20.08.2010 року) Банк протягом шести місяців не звертався до нього, як іпотекодавця, із відповідним позовом, тому іпотечний договір є припиненим. Зважаючи на викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати іпотечний договір, що укладений 11 січня 2008 року між ним та АКБСР «УКРСОЦБАНК» (правонаступником якого є АТ «АЛЬФА-БАНК») припиненим., із відповідним позовом, тому іпотечний договір є припиненим. Зважаючи на викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати іпотечний договір, що укладений 11 січня 2008 року між ним та АКБСР «УКРСОЦБАНК» (правонаступником якого є АТ «АЛЬФА-БАНК») припиненим.
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду 12 грудня 2019 року в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням суду ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки такий висновок суперечить існуючій правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 13 березня 2018 року в справі № 2-1283/11 та в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року в справі №6-53цс14 та від 14 вересня 2016 року в справі №6-1451цс16. Апелянт вказує, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення ст. 559 ЦК України і суд прийшов до помилкового висновку про відмову у позові, адже сплив шести місяців від настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звертався з позовом до поручителя. А тому ОСОБА_3 просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «АЛЬФА-БАНК» погоджується із висновками суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Відповідач вказує, що ні Цивільний Кодекс України, ні Закон України «Про іпотеку» не містить норм, які вказували б на те, що договір іпотеки припиняється у зв`язку із направленням вимоги боржнику. Крім того, порука та іпотека є різними видами забезпечення виконання зобов`язань, а тому до іпотечних відносин за участі майнового поручителя не можуть застосовуватися норми ст. 559 ЦК України, у тому числі й щодо підстав припинення поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою, що регулюється нормами параграфа 6 (ст. ст. 572-593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом.
Представник відповідача ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечив, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Позивач ОСОБА_4 та апелянт ОСОБА_3 до суду не з`явилися, проте про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Колегія суддів, заслухавши представника відповідача та суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.
Судом першої інстанції вірно встановлено що 11 січня 2008 року ОСОБА_3 уклав з АКБСР «УКРСОЦБАНК» договір кредиту № 966/4-302-РК 1, згідно якого останній отримав кошти в розмірі 249 000 грн. зі сплатою 14,5 % річних, з кінцевим терміном погашення не пізніше 10 січня 2023 року (а.с.6-8).
З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_3  вищезазначених кредитних зобов`язань 11 січня 2008 року між  ОСОБА_4  та АКБСР «УКРСОЦБАНК» укладено іпотечний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Саварчуком М.М. і зареєстрований в реєстрі за №135, відповідно п. 1.1 предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.11-12).
18 вересня 2009 року між АКБСР «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_4 укладено Договір про зміну іпотечного договору, згідно якого сторони домовилися внести зміни до підпункту 1.4.1. (про повернення кредиту в сумі 263898,26грн. з кінцевим терміном погашення 11 січня 2028 року, а також дострокового погашення, у випадках передбачених договором, яким обумовлено Основне зобов`язання), до підпункту 1.4.2 (визначено сплату процентів за користування кредитом у розмірі 19%) пункту 1.4. статті 1, статті 5 (визначено порядок врегулювання спорів) Іпотечного договору, що посвідчений 11 січня 2008 року приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Саварчуком М.М. та зареєстрований в реєстрі за №135 (а.с.13).
У зв`язку із наявністю простроченої заборгованості по процентам Банком 21.01.2010 року була направлена позичальнику ОСОБА_3 вимога щодо сплати цієї заборгованості (а.с.14). 
Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 29 листопада 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УКРСОЦБАНК» 293761,33 грн. кредитної заборгованості (а.с.19-22).
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. І на ці правовідносини не поширюються положення ч. 4 ст. 559 ЦК України.
Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються із матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права при відмові у позові та не застосування до спірних правовідносин положень ст. 559 ЦК України є такими, що не заслуговують на увагу.
Так, згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Підстави припинення поруки регулюються ст. 559 ЦК України. 
Разом з ти, в силу положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (надалі Закон) іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 
Майновий поручитель – це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника за основним зобов`язанням на підставі договору, закону або рішення суду. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (ч.1 ст. 11 цього Закону).
Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
В силу положень ст. 17 Закону іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним ; знищення (втрата) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. 
Згідно зі статтями 546, 553, 572, 575 ЦК України порука та застава (зокрема, іпотека) є різними видами забезпечення виконання зобов`язань. А тому приписи інституту поруки не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем за договором іпотеки.
Вказане узгоджуються із висновком, що висловлений Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року по справі № 520/7281/15-ц, що в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність законних підстав для визнання спірного договору іпотеки припиненим в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України. 
Посилання апелянта на правові позиції Верховного Суду України, які викладені у постановах від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14 та від 14.09.2016 року у справі №6-1451цс16, як на обґрунтування своїх доводів є помилковими, оскільки ці позиції стосуються припинення саме поруки, що регулюється нормами ст. 559 ЦК України, яка на правовідносини з припинення іпотеки не поширюється.
Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено. 
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390  ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 12 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 23 липня 2020 року.

       Судді                                          А.П. Корніюк

                                                І.В. П`єнта

О.І. Ярмолюк