Ухвала
 
28 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 199/2989/18
провадження № 61-13742ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Яремка В. В.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (далі - ДТП). 
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він володіє автомобілем «Mazda 3 MSD MT», державний номер НОМЕР_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
 
22 квітня 2015 року приблизно о 20 годині 50 хвилин він керував автомобілем    «Mazda 3 MSD MT», державний номер НОМЕР_1 , рухаючись дорогою на вул. Маршала Малиновського у м. Дніпрі в напрямку Самарського мосту. У районі будинку на вул. Маршала Малиновського, 98 а у м. Дніпрі його автомобіль несподівано потрапив у глибоку вибоїну, що знаходилася на проїзній частині смуги руху та не була виділена і огороджена. Внаслідок цього його автомобіль отримав значні технічні пошкодження у вигляді пошкодження двох правих литих колісних дисків автомобіля та двох правих колісних покришок автомобіля, що підтверджується висновком Сектору оформлення матеріалів ДТП відділу державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Дніпропетровська Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 28 квітня 2015 року, схемою місця ДТП від 22 квітня 2015 року, фото-таблицею від 22 квітня 2015 року, довідкою № Г ДН 011275, висновків щодо результатів медичного огляду ОСОБА_3 . Розмір збитків від ДТП, завдані з вини відповідача, склали 14 609,48 грн. Представників відповідачів запрошували для проведення оцінки, але останні не з`явилися. Причиною пошкоджень його автомобіля стала бездіяльність відповідачів, які відповідають за вказану ділянку дороги та не зберегли належного технічного стану покриття дороги, не провели необхідних ремонтних робіт, не встановили попереджувальних дорожніх знаків. Крім цього йому завдано також моральної шкоди, оскільки він був змушений змінити свій звичайний спосіб життя, визначати особистий час та власні кошти для ремонту автомобіля та не міг реалізувати свої життєві плати і відчував душевний дискомфорт. Розмір відшкодування моральної шкоди позивач він у 3 000,00 грн. 
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути солідарно із відповідачів на його користь 15 389,48 грн на відшкодування майнової шкоди та 3 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 14 609,48 грн на відшкодування майнової шкоди та 3 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили із того, що Дніпровська міська рада є власником дороги, а тому згідно з вимогами чинного законодавства зобов`язана компенсувати позивачу витрати, якщо ДТА сталася з причини незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць. 
 
11 вересня 2020 року Дніпровська міська рада звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволені позову.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є відшкодування майнової та моральної шкоди у загальному розмірі 18 389,48 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від  03 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. А. Воробйова     В. В. Яремко