Заводський районний суд м. Запоріжжя 
69009 Україна м. Запоріжжя вул. Лізи Чайкіної 65 тел.(061) 236-59-98
                                       
                                                                Справа № 332/4019/18
                                                        Провадження №: 2/332/16/20 

                                Р І Ш Е Н Н Я
                                                             І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И

18 вересня 2020 р. 
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
Головуючого судді - Марченко Н.В.,
при секретарі - Сабліній А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Управління Державної міграційної служби у області, про встановлення місця проживання дитини, виключної опіки матері та надання дозволу на оформлення документів на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька.
ВСТАНОВИВ:
22.11.2018 року ОСОБА_1 звернулася із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжі. 30.12.2014 року Заводським районним судом м. Запоріжжя було винесено заочне рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем. Після розлучення, через брак коштів вона переїхала до Держави Ізраїль. Під час перебування за кордоном вона кожен день спілкувалась із дітьми за допомогою Інтернет зв`язку, відправляла їм гроші на утримання. Після того, як на початку червня 2017 року ОСОБА_3 вигнав із помешкання її сина, а донька відмовилась проживати разом із батьком, вона почала орендувати житло для проживання дітей окремо від ОСОБА_3 20.01.2018 року вона вийшла заміж за громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_4 та подала документи на отримання статусу іноземного громадянина на підставі шлюбу з громадянином Ізраїль. На час подачі позову її донька фактично проживає разом із нею, це відповідає її бажанню, але відсутність нотаріально засвідченої згоди батька дитини не дозволяє їй звернутися до Управління державної міграційної служби України для належного оформлення документів для виїзду закордон на постійне місце проживання. У зв`язку із цим, а також зважаючи на те, що відповідач заперечує проти імміграції доньки ОСОБА_5 до Держави Ізраїль, позивач просить визначити постійне місце проживання неповнолітньої ОСОБА_2 за її вибором з нею, встановити факт виключного піклування (опіки) матері над неповнолітньою дитиною ОСОБА_6 з жовтня 2014 року по теперішній час, надати дозвіл на оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання до Держави Ізраїль без згоди батька дитини ОСОБА_2 разом із матір`ю.
Згідно відзиву відповідач ОСОБА_3 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що до розгляду даної справи не був залучений Орна опіки та піклування, який у зв`язку із цим не може дослідити житлово-побутові умови, провести бесіди з батьками та надати висновок про визначення місця проживання дитини, що є обов`язковим у цій категорії справ. Відповідач акцентував увагу на тому, що він надавав дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за кордон, а зараз позивач порушує вимоги законодавства, адже донька проживає разом із матір`ю нелегально. Натомість, в Україні донька має постійну реєстрацію, навчалася у навчальному закладі, забезпечувалася всім належним для свого духовного та соціального розвитку. Щодо позовних вимог про встановлення факту виключної опіки, то без рішення суду про позбавлення його батьківських прав і за відсутності подання органу опіки та піклування про призначення опікуна чи піклувальника такі вимоги незаконні. Надання дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству.
Згідно відповіді на відзив позивачка в якості заперечень, зазначила, що донька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла 14 років, тому може самостійно обирати місце свого проживання. Вона виявила бажання проживати разом із нею у Державі Ізраїль, про що склала нотаріально завірену заяву. Ними не порушувалися норми чинного законодавства України, адже відповідачем було надано згоду на тимчасовий виїзд за кордон у період з 27.07.2018 року по 27.08.2018 року, а легальність перебування ОСОБА_6 на території Ізраїлю підтверджується її закордонним паспортом, до якого внесено візу строком до 08.08.2019 року. Встановлення факту виключного піклування над дитиною вона обґрунтовує ст. 315 ЦПК України, а не ст. 243 СК, ст..ст. 61, 63 ЦК України, тому вважає такі вимоги законним. 
Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя Мєркуловою Л.О. від 10.12.2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрите загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою судді від 27.05.2019 року було закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя Марченко Н.В. від 20.08.2019 року справу було призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позові та у відповіді на відзив.
Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. 
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Заводському району у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі. До заяви долучено письмову позицію заступника голови районної адміністрації ЗМР по Заводському району Штепи О.І. № 0207/01-16 від 28.02.2019 року в якій зазначено, що позовні вимоги не відповідають діючому законодавству України, що унеможливлює надання висновку органу опіки та піклування. Так, орган опіки та піклування не має можливості визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку із тим, що вона мешкає разом з матір`ю ОСОБА_1 в Державі Ізраїль. Відповідно до ст.. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 243 СК України, опіка та піклування встановлюється тільки над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Поняття виключної опіки або піклування батьками над своїми дітьми в Законодавстві України не існує, що унеможливлює надання відповідного висновку Органу опіки та піклування за вищевказаного питання (т. 1 а.с.123).
Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби у області у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжі, що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1 (а.с. 6).
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2014 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 7).
20.01.2018 року був укладений шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_2 (а.с. 9).
ОСОБА_3 було надано згоду на тимчасовий виїзд доньки ОСОБА_5 за кордон у період з 27.07.2018 року по 27.08.2018 року (а.с. 166), а легальність перебування ОСОБА_6 на території Ізраїлю підтверджується її закордонним паспортом, до якого внесено візу строком до 07.08.2019 року (а.с. 169).
З акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 від 18.07.2018 року вбачається, що санітарно-гігієнічні умови добрі, чисто та прибрано, речі впорядковані. Для виховання, розвитку та проживання дитини створені умови. Була проведена бесіда з ОСОБА_1 , яка повідомила, має бажання виїхати разом із чоловіком до Ізраїлю на постійне місце проживання та забрати із собою н\л доньку ОСОБА_5 . ОСОБА_5 повідомила, що бажає мешкати разом з матір`ю в країні Ізраїль . Батько близько 2-х років не бере участьі у вихованні (а.с. 115). 
Згідно заяви від 09.08.2018 року ОСОБА_7 заявила про бажання мешкати тільки з матір`ю ОСОБА_1 та її чоловіком в Ізраїлі за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 24).
Однією із позовних вимог ОСОБА_1 було визначити постійне місце проживання неповнолітньої ОСОБА_2 за її вибором з матір`ю.
Згідно частини третьої ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. 
Нормами Сімейного кодексу України врегульоване питання щодо вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини (ст. 161 СК України). 
На момент винесення рішення ОСОБА_2 виповнилося 16 років, тобто вона вважається неповнолітньою особою.
Зважаючи на те, що а ні до повноважень органу опіки та піклування, а ні до повноважень суду не входить питання щодо вирішення спору між батьками про місце проживання неповнолітньої особи, а таке право надається самій дитині по досягненню нею 14 років, тому суд вважає позовні вимоги в цій частині безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 
Звертаючись із зазначеним позовом ОСОБА_1 , керуючись нормами ст. 315 ЦПК України, також просила встановити факт виключного піклування (опіки) матері над неповнолітньою донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з жовтня 2014 року по теперішній час.
Частиною другою статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Отже, зважаючи на вимоги зазначеної статті, можна зробити висновок, що судом можуть бути встановлені інші факти, ніж ті, що передбачені ч. 1 ст. 315 ЦПК України, але за умови, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Норми чинного законодавства України не містять окремого поняття «Виключної опіки та піклування», але таке поняття охоплюється загальним поняттям «Опіки та піклування».
Так, глава 19 Сімейного кодексу України та глава 6 Цивільного кодексу України присвячені питанням опіки та піклування. 
З системного аналізу норм ст.ст. 58, 59 ЦК України та ст. 243 СК України вбачається, що опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над малолітньою особою, а піклування - над неповнолітньою особою. 
Згідно частини третьої та частини четвертої ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку (піклування) над малолітньою (неповнолітньою) особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна (піклувальника) за поданням органу опіки та піклування.
У зв`язку із наведеним, суд вважає позовні вимоги про встановлення факту виключного піклування (опіки) над дитиною на підставі ст. 315 ЦПК України незаконними, адже Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України визначений порядок встановлення опіки та піклування над дитиною, а всупереч вимогам вищезазначених норм ОСОБА_2  не є дитиною-сиротою, батьки не позбавлені батьківських прав щодо неї, відсутнє подання органу опіки та піклування про призначення піклувальника (опікуна) над дитиною, що є необхідною передумовою для призначення піклування (опіки), тому такі вимоги не підлягають задоволенню. 
Розглядаючи позовні вимоги про надання дозволу на оформлення документів для виїзду дитини - ОСОБА_2 разом із матір`ю за кордон на постійне проживання до Держави Ізраїль без згоди батька, суд приходить до наступних висновків.
Згідно до абзацу 2 та абзацу 3 частини 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. 
Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 52 від 27 січня 1995 року, а саме пунктом 3, регулюється питання виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків.
Згідно частини 2 та частини 3 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи ; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
На момент винесення рішення ОСОБА_2 виповнилося 16 років, відповідно, відпала необхідність в отриманні згоди її батька на оформлення документів для виїзду за кордон. 
З урахуванням наведеного суд дійшов до висновку, що у задоволені позовних вимог  ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Управління Державної міграційної служби у Запорізькій області, про встановлення місця проживання дитини, виключної опіки матері та надання дозволу на оформлення документів на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька слід відмовити у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України 
                                
ВИРІШИВ:
У задоволені позовних вимог  ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Управління Державної міграційної служби у Запорізькій області, про встановлення місця проживання дитини, виключної опіки матері та надання дозволу на оформлення документів на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                            Н.В. Марченко