Постанова
Іменем України

17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 641/9440/18
провадження № 61-5727св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 06 листопада 2019 року у складі судді Боговського Д. Є. та постанову Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Кругової С. С., Маміної О. В.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та призначення опікуна, зміну розміру аліментів.

ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та призначення опікуна, зміну розміру аліментів.
 
Позовна заява мотивована тим, що мати дитини, ОСОБА_4 , яка була дочкою позивача, померла. Відповідач є батьком дитини, однак з дитиною не спілкується, життям її не цікавиться, участі у її вихованні та утриманні не бере, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення батьківських прав.
 
Позивач просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав стосовно його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановити опіку над малолітнім ОСОБА_5 , та призначити позивача його опікуном, збільшити розмір аліментів.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 06 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його малолітнього сина ОСОБА_5 . Встановлено опіку над малолітнім ОСОБА_5 та призначено його опікуном ОСОБА_1 . Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів залишено без задоволення. Вирішено питання судових витрат.
 
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що батько не піклувався про дитину, не цікавився сином за життя матері, матеріальну допомогу надавав лише за судовим рішенням і її було недостатньо для задоволення найменших потреб. У судовому засіданні у присутності психолога суд заслухав думку малолітнього ОСОБА_5 , 2009 року народження, який наполягав, щоб відповідача було позбавлено батьківських прав стосовно нього, повідомив, що батько не займався його вихованням, взагалі не цікавився його життям, він не відчуває любові та поваги до батька. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, винятковим і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, однак враховуючи усі обставини справи, ставлення батька ОСОБА_2 до дітей, його поведінку в ході розгляду справи, а також ставлення малолітнього ОСОБА_5 до батька, суд вважав, виходячи виключно з інтересів дитини, що слід позбавити відповідача батьківських прав, оскільки саме це буде відповідати інтересам дитини.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Комінтернівського районного суду міста Харкова.
 
02 червня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 02 червня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 11 червня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Фаловська І. М., Штелик С. П. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували доводів відповідача та прагнення налагодити відносини із сином. 
 
Заявник зазначає, що хоча він неналежно виконував батьківські обов`язки в минулому, однак це не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Вказує на те, що після розірвання шлюбу вони з матір`ю дітей не змогли створити умови належного батьківського піклування. Доводи позивача про те, що він відмовився від дітей не мають свого підтвердження. 
 
Відповідач посилається на те, що його ставлення до дитини  можуть підтвердити свідки, проте суди взяли за основу лише показання свідка сторони позивача. 
 
У касаційній скарзі зазначається, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом та допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до дітей неможливо. Зазначає, що йому чинили перешкоди у спілкуванні з сином. Він бажає виправитись та просить не позбавляти його батьківських прав.
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
 
У травні 2020 року ОСОБА_3 надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2013 року у справі № 2035/11054/2012 присуджено до стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1 200,00 грн щомісяця.
 
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2018 року у справі № 641/1124/18 змінено розмір аліментів та присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_5 , 2009 року народження, в розмірі 1 500,00 грн щомісяця до досягнення дитиною повноліття; на утримання повнолітнього ОСОБА_3 , 1998 року народження, - 1 500,00 грн щомісяця до досягнення останнім 23-х років.
 
Діти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були зареєстровані та мешкали разом із матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , мати дітей, померла.
 
Суди попередніх інстанцій встановили наявність станом на 15 липня 2019 року заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 7 440,00 грн.
 
Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради склав висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також призначення ОСОБА_1 опікуном дитини.
 
Цим висновком було встановлено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно свого сина ОСОБА_5 , взаємин із сином не підтримує, не бере участі у вихованні, не цікавиться станом здоров`я дитини, його фізичним, духовним та моральним розвитком. Малолітній син має інвалідність з дитинства, перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району, за станом здоров`я потребує постійного нагляду та лікування, батько дитини кошти на лікування не надає. Вихованням дитини займались мати та бабуся.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.
 
За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
 
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).
 
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що під час розгляду судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей.
 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках у разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
 
Цей захід впливу є виключним заходом, який спричиняє важливі правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
 
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише у разі наявності вини у діях батьків.
 
Стаття 171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
 
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.
 
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі відповідач покликався на ті обставини,  що він намагається налагодити стосунки із сином, просив вжити до нього заходів попередження та не позбавляти батьківських прав, наголошуючи при цьому на необхідності врахування найкращих інтересів дитини.
 
Суд апеляційної інстанції без належного на те мотивування, не взяв до уваги доводи відповідача, не встановив всіх необхідних обставин справи у повному обсязі та дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги без викладення достатніх доводів та мотивів.
 
Встановивши наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд не оцінив доводів щодо зміни відповідачем ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, не врахував, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
 
За таких обставин, немає підстав вважати, що постанова апеляційного суду ухвалена на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є обґрунтованою, а тому підлягає частковому задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки судом апеляційної інстанції порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий      Судді:	В. С. Висоцька      А. І. Грушицький      І. В. Литвиненко 	
 	   	
 	І. М. Фаловська     С. П. Штелик