УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/3392/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/4/20
Категорія:19.27
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя - доповідач), Костенка А.М., П`єнти І.В.
            секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Москалюк С.А., представника третьої особи Матвійчука С.В.
розглянув у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/3392/16-ц за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2016 року (суддя Карплюк О.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах підопічного ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради про визнання недійсним кредитного договору.
Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом і в підтвердження вимог зазначав, що 13 серпня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 80 737 доларів 53 центи США терміном до 13 серпня 2018 року зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості та щомісячної винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних. Позивач вказує, що на час укладення цього договору позичальник страждав на стійке хронічне психічне захворювання, не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. ОСОБА_1 вказує, що його син хворів з 1997 року, постійно проходив лікування в Хмельницькому обласному психоневрологічному диспансері і рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 22 липня 2014 року, ОСОБА_1 визнано недієздатним та призначено опікуном його батька ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене позивач, посилаючись на ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України просив визнати кредитний договір, що укладений 13 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» недійсним.
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір, укладений 13 серпня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу та вказує, що заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 20 липня 2016 року постановлено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права і підлягає до скасування. Так, розглядаючи спір, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував ту обставину, що на час вчинення правочину ОСОБА_3 було відсутнє рішення суду про визнання його недієздатним, оскільки вказане рішення Хмельницького міськрайонного суду набрало законної сили з 26.03.2014 року, а тому правові наслідки вчинення правочину недієздатною особою, передбачені ч. 1 ст. 226 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Крім того, проведеною у справі судово-психіатричною експертизою №313 від 30.05.2016 року не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_1 в момент укладення ним кредитного договору та отримання кредитних коштів розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. На думку апелянта експертне дослідження щодо стану ОСОБА_1 , яке здійснене лише через вісім років після вчинення правочину не може в повній мірі відображати всіх проявів хвороби та визначати точний та правильний стан ОСОБА_1 станом на 13.08.2008 року. Банк вважає, що рішення суду не може ґрунтуватись лише на висновку експертизи, оскільки судом не досліджувався початок хвороби ОСОБА_1 , її перебіг, лікування, прояви та не зазначено час, з якого ОСОБА_1 почав значитись на обліку у лікаря-психіатра. Апелянт вказує, що обставини, на які посилається позивач, свідчать лише про його намагання ухилитися від відповідальності за невиконання оспорюваного кредитного договору, тому просить заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
У запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 погоджується із рішенням суду першої інстанції, вважає його законним і обґрунтованим та вказує, що справа розглянута судом із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а мотиви та доводи викладені у скарзі є безпідставними. Позивач зазначає, що висновок судово-психіатричного експерта №313 від 30.05.2016 року ґрунтується на дослідженні експертною комісією всієї історії хвороби (численних лікарських записів та діагнозів) ОСОБА_1 починаючи з 1997 року по день проведення експертизи, а тому вважає доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновку експерта, без врахування ним початку хвороби, її перебігу та лікування такими, що спростовуються матеріалами справи та не відповідають дійсності. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав недійсним кредитний договір саме з підстав, викладених у ст. 225 ЦК України, яка не відноситься до категорії нікчемних правочинів, у зв`язку із чим норми ч.ч. 3,4 ст. 216 ЦК України не можуть застосовуватись до спірних правовідносин. Крім того не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про застосування ч.1 ст. 1057-1 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про застосування наслідків недійсності правочину на підставі вказаної норми закону.
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 01 грудня 2017 року заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Відмовлено в позові ОСОБА_1 про визнання кредитного договору від 13 серпня 2008 року №НМІВGА0000000952, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» і ОСОБА_3 недійсним.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 1 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Москалюк С.А. підтримала апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.
Позивач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_2 та представник третьої особи Матвійчук С.В. заперечили проти доводів апеляційної скарги та просять залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення - до скасування із ухваленням нового судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Задовольняючи позов та визнаючи недійсним кредитний договір від 13 серпня 2008 року, що укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.
Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи із наступного.
Встановлено, що 13 серпня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і назву якого змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав у кредит 80 737 доларів 53 центи США терміном до 13 серпня 2018 року зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості та щомісячної винагороди за резервування ресурсів в розмірі 4,08 % річних.
ОСОБА_1 з 1997 року страждає стійким хронічним психічним захворюванням та є особою з інвалідністю (т. 1 а.с. 17-20).
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 березня 2014 року, що набрало законної сили 22 липня 2014 року ОСОБА_1 визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено ОСОБА_1 його опікуном (т. 1 а.с. 12).
Пред`являючи позов, ОСОБА_1 , діючи в інтересах недієздатного ОСОБА_1 посилався на те, що його син на час укладення кредитного договору 13 серпня 2008 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с. 3-6).
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України).
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року у справі №496/4851/14-ц, Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, оскільки згідно висновку комісійної судово-психіатричної експертизи № 313 від 30 травня 2016 року (т. 1 а.с. 49-54) ОСОБА_1 на момент укладення кредитного договору №НМІВGА0000000952 від 13 серпня 2008 року страждав стійким хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїдної шизофренії, безперервного типу перебігу зі стабільним апатичним дефектом і за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Однак, судова колегія вважає, що цей висновок комісійної судово-психіатричної експертизи №313 від 30 травня 2016 року не є беззаперечним доказом доведеності факту, що ОСОБА_1 саме у момент укладення спірного договору не усвідомлював значення своїх та не міг керувати ними.
Адже зазначений висновок складений експертами на підставі неповних вихідних даних щодо хвороби ОСОБА_1 та суперечить висновку судового - психіатричного експерта №17 від 20 листопада 2018 року про проведення повторної судово-психіатричної експертизи, висновку судового - психіатричного експерта №1 від 20 лютого 2020 року про проведення додаткової судово-психіатричної експертизи, іншим письмовим доказам у справі у їх сукупності. 
Так, згідно висновку комісійної судового - психіатричного експерта №17 від 20 листопада 2018 року про проведення повторної судово-психіатричної експертизи, що проведена комісією експертів ДУ Науково-дослідного інституту психіатрії МОЗ України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на час укладення 13 серпня 2008 року кредитного договору №HMIBGA0000000952 страждав на хронічний стійкий психічний розлад «Шизофренію параноїдної форми з епізодичним перебігом з наростаючим апато-абулічним дефектом, в стані нестійкої ремісії». І на час укладення кредитного договору від 13 серпня 2008 року №HMIBGA0000000952 з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначені психічні розлади істотно впливали на здатність ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії та керувати ними (т. 3 а.с. 101-122).
Відповідно до висновку додаткової комісійної судово-психіатричної експертизи №1 від 20 лютого 2020 року, проведеної комісією експертів ДУ Науково-дослідного інституту психіатрії МОЗ України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на час укладення кредитного договору №HMIBGA0000000952 13 серпня 2008 року страждав на хронічний стійкий психічний розлад «Шизофренію параноїдної форми з епізодичним перебігом з наростаючим апато-абулічним дефектом, в стані нестійкої ремісії». Зазначені психічні розлади істотно впливали на здатність ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії та керувати ними таким чином, що він не міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними на час укладення оспорюваного правочину (т. 3 а.с. 219-239).
Крім того, висновок комісійної судово-психіатричної експертизи №313 від 30 травня 2016 року, що проведена комісією у складі головного лікаря ХОПЛ №1 ОСОБА_4 , завідувача відділенням судово-психіатричних експертиз ОСОБА_5 та лікарем відділення судово-психіатричних експертиз Назаровою К.Ю. суперечить письмовим доказам, а саме: Акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 26.09.2013 року, що проведена комісією у складі того ж головного лікаря ХОПЛ №1 Демчуком В.М., експерта - психолога ОСОБА_6 та того ж члена комісії лікаря ОСОБА_5 , відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з наявними у нього психічним захворюванням «Недиференційована шизофренія, епізодичний перебіг» не міг в повній мірі давати звіт своїм діям, усвідомлювати їх значення і керувати ним з 01.01.2008 року (т. 2 а.с.158-163) та висновку судово-психіатричного експерта №641 від 28.09.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на час укладення 13 серпня 2008 року кредитного договору №HMIBGA0000000952 страждав стійким хронічним психічним захворюванням: Шизофренія параноїдна форма, епізодичний тип перебігу з наростаючим дефектом, стан нестійкої ремісії, який істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і ОСОБА_1 за своїм психічним станом на момент укладення із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК не міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними (т. 2 а.с.171-178).
Також, як вбачається із матеріалів справи в день укладення ОСОБА_3 оспорюваного кредитного договору він вчиняв і інші правочини у яких його дієздатність не ставиться під сумнів, зокрема Заставну , відповідно до якої ОСОБА_1 підтвердив право ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на отримання від нього, як позичальника, виконання зобов`язань за кредитним договором №HMIBGA0000000952 від 13.08.2008 року за рахунок квартири АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 5) та підписав договір поруки від 13.08.2008 року, що укладений ОСОБА_8 на забезпечення виконання його зобов`язань за кредитним договором №HMIBGA0000000952 від 13.08.2008 року (т.2 а.с. 6).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищенаведене судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про доведеність абсолютної неспроможності ОСОБА_1 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. А згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
І тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із постановленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову у позові.
Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є такими, що заслуговують на увагу.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з позивача  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню 3831,30 грн. витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи (платіжне доручення №H050U1V1H від 05 травня 2017 року).
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити.
Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 який діє від імені та в інтересах підопічного ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 14360570) 4437 грн. 62 коп. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 липня 2020 року.

       Судді:                                                        А.П. Корніюк

                                                                       А.М. Костенко

                                                                       І.В. П`єнта