ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 810/858/18                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Брагіна О.Є.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                Оксененка О.М.,
суддів:                                                      Лічевецького І.О.,
                                                           Мельничука В.П.,

При секретарі:                              Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Обухівської районного суду Київської області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Голови Обухівської районного суду Київської області, в якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 8/к-г від 07.02.2018 про відрахування її як судді зі штату суду та зобов`язати Голову Обухівської районного суду Київської області поновити її на займаній посаді.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Вищої ради Правосуддя від 25.01.2018 № 172/0/15-18 її було звільнено з посади судді Обухівського районного суду Київської області на підставі п.3 частини шостої ст. 126 Конституції України. 
Як наслідок, 07.02.2018 Головою Обухівського районного суду Київської області винесено наказ № 8/к-г про відрахування її як судді зі штату суду. 
Втім, на думку позивача, вказаний наказ є протиправним, оскільки його видано відповідачем у період перебування її у відпустці по догляду за дитиною, що є порушенням приписів ст. 184 Кодексу законів про працю України.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судова повістка про призначення даної справи була отримана лише 26 грудня 2019 року, тобто за 2 дні до судового засідання, що порушенням частини третьої статті 126 КАС України.
Окрім того, матеріали справи не містять інформації про належне повідомлення представників позивача за довіреністю - Василевську К.М. та Кравця Р.Ю.
Звертає увагу, що у провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває кримінальна справа №756/14096/18 відносно постановлення ОСОБА_1 та інших, завідомо неправосудного рішення та притягнення її до кримінальної відповідальності згідно частини другої статті 375 Кримінального Кодексу України.
Також, у провадженні Шостого апеляційного адміністративного суду перебуває справа №826/27828/15 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у місті Києві про визнання протиправним та скасування висновку за результатами перевірки.
Відповідно, існує об`єктивна неможливість розгляду даної справи до розгляду кримінальної справи  №756/14096/18 та адміністративної справи  №826/27828/15, оскільки вказані справи стосуються одного і того ж самого рішення ОСОБА_1 від 10.01.2014 у справі №372/41/14-п.
Вказує, що Вища рада Правосуддя та Голова Обухівського районного  суду Київської області позбавлені повноважень звільняти чи відраховувати зі штату суду суддю у період перебування її у відпустці по догляду за дитиною.  
13 липня 2020 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.
Інші сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини другої ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у силу вимог частини четвертої ст. 229 КАС України, оскільки сторони у судове засідання не з`явились.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була призначена на посаду судді Печерського районного суду м.Києва Указом Президента України від 13.11.2008 № 1037/2008 (а.с. 5-10).
Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , відповідно до п.5 ст. 36 КЗпП України та Указу Президента № 7/2012 від 11.01.2012 її було переведено на посаду судді Обухівського районного суду Київської області.
Рішенням Вищої ради юстиції від 07.02.2012 ОСОБА_1 призначено на посаду Голови Обухівського районного суду Київської області строком на п`ять років.
11 квітня 2014 року Наказом Обухівського районного суду Київської області № 39-04-01/14 відповідно до частини другої розділу ІІ Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», позивачку визнано такою, що звільнена з адміністративної посади Голови Обухівського районного суду Київської області.
У подальшому, рішенням Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 23.10.2017 №3378/2дп/15-17, яке залишено без змін рішенням Вищої ради Правосуддя від 21.12.2017 № 4332/0/15-17 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.
Постановою Великої Палати Верховного суду від 14.06.2018 (провадження №11-63сап18) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої Ради Правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої Ради Правосуддя від 21.12.2017 № 4332/0/15-17 - відмовлено.
Оскільки 10 січня 2018 року до Вищої ради правосуддя надійшло подання Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про звільнення судді Обухівського районного суду Київської області, рішенням Вищої Ради Правосуддя від 25.01.2018 № 172/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Обухівського районного суду Київської області на підставі пункту 3 частини шостої ст. 126 Конституції України (а.с. 11).
При цьому, рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.11.2018 у справі № 9901/452/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного суду від 11.04.2019, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про скасування рішення від 25 січня 2018 року № 172/0/15-18 про її звільнення з посади судді Обухівського районного суду Київської області - відмовлено.
Як наслідок, наказом Голови Обухівського районного суду № 8/к-г від 07.02.2018 ОСОБА_1 відраховано зі штату суду на підставі вищезазначеного рішення Вищої ради правосуддя № 172/0/15-18 від 25.01.2018 (а.с. 15).
Не погоджуючись з таким рішенням Голови Обухівського районного суду № 8/к-г від 07.02.2018, та вважаючи свої права порушеними, оскільки вказаний Наказ був прийнятий під час знаходження неї у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, що потребує домашнього нагляду згідно Наказу Голови Обухівського районного суду Київської області № 6/в-г від 19.01.2018, остання звернулась за захистом своїх прав до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка відрахована зі штату суду на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 25.01.2018 № 172/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Обухівського районного суду Київської області згідно п.3 частини шостої ст. 126 Конституції України», який є належним актом про звільнення судді, відтак оскаржуваний наказ є правомірним.
Крім того, позовна вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаді судді також не підлягає задоволенню, оскільки рішення Вищої ради правосуддя від 25.01.2018 №172/0/15-18 про звільнення позивачки не скасовано, тому підстави для поновлення на посаді судді відсутні.
Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VII (далі - Закон №1402-VII), який діяв на момент звільнення ОСОБА_1 з посади судді Обухівського районного суду Київської області.
У відповідності до частини першої статті 52 Закону №1402-VII суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.
При цьому, особа, яка призначена на посаду судді зобов`язана виконувати обов`язки, закріплені у статті 56 Закону №1402-VII, зокрема додержуватись вимог присяги, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства, дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду.
У той же час, відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
Положеннями пункту 6 частини першої статті 109 Закону №1402-VIII визначено, що одним із видів дисциплінарного стягнення є подання про звільнення судді з посади, що, зі змісту пункту 1 частини восьмої цієї ж статті, застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку.
Статтею 112 Закону №1402-VIII закріплено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України, а саме: 1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров`я; 2) порушення суддею вимог щодо несумісності; 3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; 4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням; 5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду; 6) порушення обов`язку підтвердити законність джерела походження майна.
Згідно зі статтею 115 Закону №1402-VIII відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом).
У статті 108 Закону №1402-VIII закріплено, що дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.
Таким чином, факт вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку або грубого нехтування обов`язками має бути встановлений Вищою радою правосуддя з урахуванням усіх обставин вчинення такого проступку або грубого нехтування обов`язками, його наслідків, умислу судді у вчиненні відповідних дій.
За правилами частини першої статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 №1798-VIII (далі - Закон №1798-VIII) Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Відповідно до частини третьої статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.
З матеріалів справи вбачається, рішенням Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 23.10.2017 №3378/2дп/15-17 ОСОБА_1 суддю Обухівського районного суду Київської області притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді. 
Рішенням Вищої ради правосуддя від 21.12.2017 №4232/0/15-17 рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 23.10.2017 №3378/2дп/15-17 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності залишено без змін.
У той же час, зазначене рішення Вищої ради правосуддя було предметом судового розгляду, за результатами якого Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову від 14.06.2018 (справа №11-63сап18) якою скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вищої ради правосуддя від 21.12.2017 №4232/0/15-17 - без змін.
Вказане рішення Великої Палати Верховного Суду мотивовано тим, що підставою дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_1 . стали істотні порушення норм процесуального законодавства, які свідчать про наявність в діях судді ознак грубого нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді, а також порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, як наслідок встановлені обставини свідчать про порушення присяги. 
Тобто, Судом була надана оцінка висновкам Вищої ради правосуддя щодо встановлення ознак порушення присяги у діях судді ОСОБА_1
У відповідності до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Відтак, оскільки рішенню Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 23.10.2017 №3378/2дп/15-17 та рішенню Вищої ради правосуддя від 21.12.2017 №4232/0/15-17 було надано відповідну оцінку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2018 за наслідками розгляду справи №11-63сап18, яка набрала законної сили, тому вказані обставини доведенню не підлягають.
Як наслідок посилання позивача на Окрему думку суддів Великої Палати Верховного Суду Британчука В. В., Золотнікова О. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Яновської О. Г. у справі №11-63сап18 не заслуговують на увагу, оскільки у даному випадку тільки рішення Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2018 є обов`язковим до виконання.
При цьому, окрема думка є лише позицією, яке висловлюється суддею, який не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, яка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення у відповідності частини третьої статті 34 КАС України.
У подальшому, у зв`язку з надходженням 10 січня 2018 року до Вищої ради правосуддя подання Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Обухівського районного суду Київської області, рішенням Вищої Ради Правосуддя від 25.01.2018 № 172/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Обухівського районного суду Київської області на підставі пункту 3 частини шостої ст. 126 Конституції України (а.с. 11).
За правилами частини четвертої статті 116 Закону №1402-VIII суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.
Статтею 125 Закону №1402-VIII встановлено, що припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.
У силу вимог пункту 4 частини першої статті 24 Закону №1402-VIII Голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ. 
Згідно частиною другою статті 24 вказаного Закону голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.
Таким чином, з огляду на статтю 24 Закону №1402-VIII, видача головою суду відповідного наказу на підставі акта Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади є не правом голови суду, а є його обов`язком.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Голови Обухівського районного суду № 8/к-г від 07.02.2018 ОСОБА_1 було відраховано зі штату суду згідно пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 25.01.2018 № 172/0/15-18, (а.с. 15).
Тобто, оскаржуваний наказ голови суду був виданий на виконання акта Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади та спрямований на виконання такого акта і констатує лише припинення трудових відносин між судом та суддею.
Отже, голова Обухівського районного суду Київської області після отримання копії вказаного рішення Вищої ради правосуддя мав не тільки всі правові підстави, а й зобов`язаний був відповідно до частини другої статті 19 Конституції України видати наказ про припинення трудових відносин із ОСОБА_1 .   
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду  від 04 жовтня 2019 року у справі № 140/865/19, та від 04 грудня 2019 року у справі №804/1938/18.
У той же час, позивачем не надано до суду доказів скасування або недійсності рішення Вищої ради правосуддя від 25.01.2018 № 172/0/15-18 на момент видання оскаржуваного наказу.
Втім, оскарження рішення Вищої ради правосуддя не зупиняє його виконання, якщо інше не визначено законом ( частина третя статті 35 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя»).
При цьому, рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.11.2018 у справі № 9901/452/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного суду від 11.04.2019, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про скасування рішення від 25 січня 2018 року № 172/0/15-18 про її звільнення з посади судді Обухівського районного суду Київської області - відмовлено.
Приймаючи рішення у справі № 9901/452/18, суди виходили з того, що рішення Вищої ради правосуддя від 25.01.2018 № 172/0/15-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, підстав для скасування вказаного рішення відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» немає.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 25.01.2018 № 172/0/15-18 головою Обухівського районного суду Київської області правомірно, у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», прийнято оскаржуваний наказ від 07.02.2018 № 8/к-г про виключення зі штату суду судді ОСОБА_1., як наслідок підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді судді відсутні.
Щодо посилань апелянта на порушення відповідачем вимог частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України, зважаючи на перебування її у відпустці по догляду за дитиною під час прийняття оскаржуваного наказу колегія суддів не приймає до уваги, зважаючи на наступне.
Як свідчать матеріали справи, наказом Голови Обухівського районного суду Київської області № 6/в-г від 19.01.2018 ОСОБА_1 на підставі частини шостої статті 179 Кодексу законів про працю України та статті 25 Закону України «Про відпустки» була надана відпустка без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, що потребує домашнього нагляду тривалістю 181 календарний день, з 22.01.2018 по 21.07.2018 (а.с. 14).
У силу вимог частини третьої ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.   
Окрім того, відповідно до абзацу 3 статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - у випадках, визначених частиною шостою статті 179 КЗпП України) та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування. 
При цьому, відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою статті 179 КЗпП України, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.
За правилами пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку: матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18   та   частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) або якщо дитина, якій не встановлено інвалідність, хвора на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію «дитина з інвалідністю підгрупи А» або дитина, якій не встановлено інвалідність, отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі. 
З огляду на особливий статус судді, правове регулювання організації праці суддів визначається винятково Конституцією України та Законом № 1401-VIII, зокрема його статтею 125, а не положеннями КЗпП. 
Тобто, на суддю, як на особу публічного права із особливим статусом, не розповсюджуються загальні норми трудового законодавства, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 160/1640/19 та від 04 грудня 2019 року у справі №804/1938/18.
Доводи апелянта щодо неможливості її звільнення під час відпустки також з огляду на Окрему думку суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Лященко Н. П., Ситнік О. М., Яновської О. Г. на постанову від 11 квітня 2019 року у справі № 9901/452/18, колегія суддів оцінює критично, оскільки у вказані окремій думці не було надано жодної оцінки стосовно перебування її у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, а лише констатовано такий факт.
Посилання апелянта на необхідність зупинення розгляду даної справи з огляду на розгляд кримінальної справи  №756/14096/18 та адміністративної справи  №826/27828/15, оскільки вказані справи стосуються одного і того ж самого рішення ОСОБА_1 від 10.01.2014 у справі №372/41/14-п, колегія суддів відхиляє, оскільки предметом розгляду даної справи є саме Наказ Голови Обухівського районного суду Київської області № 6/в-г від 19.01.2018, прийнятий на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 25.01.2018 № 172/0/15-18, а не рішення ОСОБА_1 від 10.01.2014 у справі №372/41/14-п. 
Разом з тим, приймаючи рішення судом першої інстанції не було враховано, що на момент його прийняття ні позивач, ні її представники не були повідомлені про час та місце розгляду даної справи, яке відбулось 28 грудня 2019 року.
Частиною першою ст. 11 КАС України встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Відповідно до частин першої та другої ст. 124 КАС України судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками повідомленнями. Повістки про виклик у суд надсилаються учасникам справи, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а повістки-повідомлення - учасникам справи з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.
Згідно частиною третьою ст. 126 КАС України повістка повинна бути вручена не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, крім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді.
Отже, процесуальним законодавством передбачено обов`язок суду належним чином повідомити сторін та інших осіб які беруть участь у справі, не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, крім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 поновлено провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду на 28 грудня 2018 року на 11 год. 30 хв.
У відповідності до протоколу судового засідання від 28.12.2019 у судове засідання сторони не прибули, заяв чи клопотань про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали.
У той же час, згідно відстежень поштових відправлень за номером №0113331396493 вбачається, що вказана копія вказаної ухвали була направлена на адресу позивача: АДРЕСА_1 та була вручена ОСОБА_1 лише 26.12.2019, тобто за 2 дні до судового засідання (а.с. 40, 42).
Інших відомостей про повідомлення позивачки або її представників про судове засідання, призначене на 28.12.2019 матеріали справи не містять.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 205 КАС України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Отже, судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності позивача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання.
Колегія суддів звертає увагу на сталу практику Європейського суду з прав людини стосовно повідомлення сторін при вирішенні спору щодо їх прав та обов`язків цивільного характеру. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України», зазначено, що на національні суди покладається обов`язок чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (параграф 8).
Зазначені обставини свідчать про те, що при ухваленні постанови від 28 грудня 2019 року судом першої інстанції було порушено вимоги процесуального права з огляду на не дотримання норм частини третьої ст. 126 КАС України, що позбавило його можливості брати участь у розгляді справи у суді першої інстанції, подавати докази, пояснення, заяви та клопотання.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За правилами п. 3 частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Оскільки порушення норм процесуального права судом першої інстанції з огляду на належне повідомлення про розгляд цієї справи позивача є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених вище мотивів.
Керуючись ст. ст. 229, 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Голови Обухівської районного суду Київської області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук