Постанова                            
Іменем України
 
14 вересня 2020 року                    
м. Київ
 
справа № 345/4248/17
провадження № 61-42481св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Добровлянська сільська рада Калуського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 липня 2018 року в складі колегії суддів: Томин О. О., Пнівчук О. В., Мелінишин Г. П.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Добровлянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області (далі - Добровлянська сільрада), ОСОБА_2 про визнання нечинним рішення сільської ради, скасування реєстрації права власності.
Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . Це домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,0997 га, яка межує із земельними ділянками ОСОБА_3 (згідно з експлікацією земельних угідь від точки А до точки Г) та ОСОБА_2 (згідно 
з експлікацією земельних угідь від точки Б до точки В).
Земельна ділянка, на якій знаходиться його домоволодіння, станом на 1967 рік перебувала у користуванні його тітки ОСОБА_4 як присадибна ділянка. Рішенням виконкому Підмихайлівської сільської ради від 
29 травня 1967 року № 8 вирішено погодитись із рішенням загальних зборів колгоспників та виділити 0,12 га під будівництво індивідуального житлового будинку. На підставі цього рішення 20 березня 1968 року ОСОБА_4 здійснено виділ в натурі земельної ділянки. З цього часу закріплено спірний «під`їзд» (а не дорога, проїзд чи ще щось) за тіткою, що відповідно було відображено в плані відводу земельної ділянки під будівництво.
Пізніше побудовано житловий будинок. Спірним заїздом користувалася виключно родина позивача.
У 80-х роках сусід ОСОБА_5 збудував на своєму подвір`ї гараж без відповідної технічної документації та дозволів, з порушенням пункту 3.30 ДБН (що встановлено рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2013 року), ворота в гараж зробив в сторону під`їзду ОСОБА_6 .
У 1985 році головою колгоспного двору став батько позивача. Батьком замовлено та встановлено на місці дерев`яних воріт металеві. Власне, після цього між його сім`єю та сім`єю ОСОБА_5 почали виникати конфлікти 
з приводу «під`їзду».
Рішенням Добровлянської сільради № 13-18/2013 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок» позивачу надано дозвіл на виготовлення проекту відводу земельної ділянки у власність. На підставі цього рішення ОСОБА_1 виготовлено проект відводу земельної ділянки. Одним із документів проекту відводу є експлікація земельних угідь, відповідно до якої на даний час площа земельної ділянки під домоволодінням (включаючи із спірним під`їздом) становить 0,0997 га, тобто на 0,0203 га менше, ніж виділено у 1967 році.
Вважав, що статус спірної земельної ділянки встановлений чітко та однозначно - земельна ділянка ОСОБА_1 , а не землі загального користування, підтверджується також рішеннями Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2013 року, Калуського міськрайонного суду від 09 лютого 2015 року та від 09 березня 2017 року, Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2017 року.
Проте ОСОБА_2 , маючи дозвіл сільської ради на отримання у власність своєї земельної ділянки, виготовила технічну документацію по відводу землі, внесла завідомо недостовірні дані в технічну документацію, а саме, вказавши 
в плані своєї земельної ділянки дані про те, що від точки «Б» до точки «В» - землі загального користування (проїзд), а не землі ОСОБА_1 . Рішенням Добровлянської сільради від 29 вересня 2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою» ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передання у приватну власність земельної ділянки. Потім ОСОБА_2 зареєструвала право власності на земельну ділянку. І відповідно, як в технічній документації, так і в правовстановлюючих документах ОСОБА_2 частина земельної ділянки ОСОБА_1 вже зазначена як землі загального користування (проїзд).
З огляду на викладене, позивач просив визнати недійсним та скасувати рішення Добровлянської сільради від 29 вересня 2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою» та скасувати реєстрацію права власності на земельну ділянку в с. Добровляни Калуського району Івано-Франківської області з кадастровим номером 2622881901:01:001:0302.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2018 рокупозов задоволено.
Визнано недійсним та скасовано рішення Добровлянської сільради від 29 вересня 2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою» та скасовано реєстрацію права власності на земельну ділянку 
в с. Добровляни Калуського району Івано-Франківської областіз кадастровим номером 2622881901:01:001:0302.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції керувався тим, що спірна земельна ділянка, яка на кадастровому плані земельної ділянки, що надана ОСОБА_2 , позначена від точки Б до точки В як землі загального користування (проїзд), входить у межі земельної ділянки, що надана ОСОБА_1 . За таких обставин затверджена технічна документація на земельну ділянку по 
АДРЕСА_1 не відповідає вимогам закону, по суті змінює статус земельної ділянки, якою законно користується позивач. Тобто оспорюване рішення Добровлянської сільради від 29 вересня 2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою» ухвалене з порушенням чинного законодавства, а тому його слід визнати незаконним та скасувати. Відповідно слід скасувати і реєстрацію права власності на земельну ділянку в с. Добровляни Калуського району Івано-Франківської областіз кадастровим номером 2622881901:01:001:0302, яка здійснена на підставі вказаного рішення Добровлянської сільради.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 липня 
2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційний суд керувався тим, що відмова суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельної ділянка не є сама по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову 
у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність. Позивачем не доведено, що затвердження технічної документації із землеустрою та реєстрація права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 порушує його права та законні інтереси.
Аргументи учасників справи
У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 липня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив оскаржене судове рішення скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуваним рішенням сільради ОСОБА_2 затверджена технічна документація із землеустрою, до якої внесені завідомо недостовірні дані про те, що від точки «Б» до точки «В» - землі загального користування (проїзд), а не землі ОСОБА_1 , чим фактично змінений статус цієї земельної ділянки.
Апеляційний суд неправильно застосував норми пункту а) частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), оскільки заїзд виключно до його будинку не є ні проїздом, ні вулицею. Також апеляційний суд не застосував норми статті 120 ЗК України та статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та невірно здійснив посилання на успадкування земельної ділянки.
Всупереч вимогам частини четвертої статті 82 ЦПК України апеляційний суд не взяв до уваги судові рішення про те, що спірна земельна ділянка є виключно заїздом до господарства ОСОБА_1 та входить в межі земельної ділянки, наданої останньому для будівництва та обслуговування його домоволодіння, 
а тому відповідно не є дорогою чи заїздом загального користування.
У листопаді 2018 року Добровлянська сільрада, ОСОБА_2 подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просять оскаржене судове рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 26 вереcня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
13 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є. В.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що рішенням Добровлянської сільради від 29 вересня 2017 року № 34-8/2017 «Про затвердження технічної документації із землеустрою» затверджено ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо передання у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,1352 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 2622881901:01:001:0302.
Згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку 
№ НВ-2602942802017 від 07 листопада 2017 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на зазначену земельну ділянку.
На кадастровому плані земельної ділянки з кадастровим номером 2622881901:01:001:0302 вказано, що земельна ділянка, яка надана 
ОСОБА_2 , межує від точки «Б» до точки «В» із землями загального користування (проїзд).
Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 
2010 року, виданого Добровлянською сільрадою, домоволодіння 
в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Це домоволодіння знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0997 га для обслуговування житлового будинку в с. Добровляни Калуського району Івано-Франківської області, яка межує із земельними ділянками ОСОБА_3 (від точки А до точки Г) та ОСОБА_2 (від точки Б до точки В). 
Рішенням Добровлянської сільради від 01 жовтня 2013 року № 13-18/2013 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок» ОСОБА_1 погоджено виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки орієнтовною площею 0,62 га, в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та 0,37 га для ведення особистого селянського господарства.
Зазначена земельна ділянка відповідно до рішення Підмихайлівської сільської ради депутатів трудящих Калуського району Івано-Франківської області УРСР від 29 травня 1967 року № 8 ОСОБА_4 (спадкоємцем якої є позивач) виділена під будівництво індивідуального житлового будинку в с. Добровляни Калуського району за рахунок присадибних земель, що знаходились в її користуванні, площею 0,12 га.
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2013 року встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, яка виділена тітці позивача - ОСОБА_4 відповідно до діючого на той час земельного законодавства згідно акту відводу та закріплення меж присадибної ділянки від 20 березня 1968 року та рішення Підмихайлівської сільради від 29 травня 1967 року № 8, відповідно до яких даний заїзд входить у межі виділеної земельної ділянки, який іде з центральної частини АДРЕСА_1 до домоволодіння позивача і загороджений дерев`яною брамою з 1967 року, яку в 2006 році він поміняв на металеву. Крім того, згідно генерального плану забудови населеного пункту від 1985 року даний заїзд числиться як під`їзд до господарства тільки позивача і протягом 2005 - 2010 років рішення про визнання даного заїзду громадським не приймалося.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які 
ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження 
№ 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Апеляційний суд встановив, що позивачем не надано доказів, що затвердження технічної документації із землеустрою та реєстрація права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 порушує його права та законні інтереси.
За таких обставин правильними є висновки апеляційного суду про відмову 
у задоволенні позову. При цьому, не може бути скасоване правильне по суті 
і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 липня 2018 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                              Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
В. І. Крат