Постанова
Іменем України 
 
03 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 641/6700/14-ц
провадження № 61-45309св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,     
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,  
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що також діють в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 ,
третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,
    
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»  на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова                             від 21 листопада 2017 року у складі судді Григор`євої Б. П. та постанову апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2018 року  у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Яцини В. Б., Бурлака І. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Публічне  акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»                   (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк» та/або банк) звернулося до суду з позовом до      ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що також діють в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,  про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04 березня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір                     № НАА0GI0000003826, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 230 000,00 грн зі сплатою 15 % річних та терміном повернення до                            04 березня 2033 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено   договір іпотеки                     № НАА0GI0000003826, відповідно до якого позичальник передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .  
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 27 січня 2014 року утворилась заборгованість, розмір якої становить 506 055, 67 грн.  
У переданому в іпотеку житловому приміщенні незаконно зареєстровані та проживають без дозволу іпотекодержателя ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , які підлягають виселенню разом із позичальником. На адресу відповідачів надсилалась вимога про виселення з іпотечного майна в зв`язку з порушенням кредитної дисципліни, однак ця вимога не виконана.
З урахуванням наведеного ПАТ «КБ «ПриватБанк» просить в рахунок погашення заборгованості в розмірі 506 055, 67 грн за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення      від імені відповідача договору купівлі-продажу, виселити ОСОБА_1 ,         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири, яка є предметом іпотеки, та стягнути судові витрати.
         Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова                        від 21 листопада 2017 року в задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Суд першої інстанції  виходив із того, що позивач не довів факту порушення відповідачем умов кредитного договору, а тому підстави для застосування стягнення у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відсутні.   
Короткий зміст рішення суду  апеляційної інстанції
Постановою апеляційного суду Харківської області від 04 вересня         2018 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова                        від 21 листопада 2017 року змінено, в задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення банком від імені відповідача договору купівлі-продажу відмовлено з інших підстав.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення банком від імені відповідача договору купівлі-продажу суперечать вимогам чинного законодавства та умовам укладеного між сторонами іпотечного договору.
        Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ПАТ «КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та  ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити в повному обсязі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, у зв`язку з чим дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
На порушення вимог статті 33 Закону України «Про іпотеку» суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.   
Відзив/заперечення на касаційну скаргу
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відзив на касаційну скаргу ПАТ «КБ «ПриватБанк», у якому просять оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки вважають, що вони ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу ПАТ «КБ «ПриватБанк», у якому вказує, що банк свідомо не надав можливості належно сплатити кредит, порушення банку доведені та викладені в судових рішеннях.   
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 , що також діють в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,  про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.
Витребувано із Комінтернівського районного суду міста Харкова зазначену справу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 04 березня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № НАА0GI0000003826, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 230 000 грн зі сплатою 15 % річних та терміном повернення до 04 березня 2033 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено   договір іпотеки № НАА0GI0000003826, відповідно до якого  позичальник передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .  
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 27 січня 2014 року утворилась заборгованість  у розмірі 506 055,67 грн.  
Пред`являючи позов, ПАТ «КБ «ПриватБанк» вказував на неналежне виконання умов кредитного договору, невиконання досудової вимоги, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення банком договору купівлі-продажу від імені відповідача та виселення всіх осіб, що проживають у квартирі.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування  судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку»сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
За змістом частини першої статті 575 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦК України)  та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Статтею  589 ЦК України, частиною першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
 
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України  й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно з вимогами статті 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свою вимогу щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу.
Разом із тим, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками.
Пункт 4.3 договору іпотеки № НАА0GI0000003826, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , містить іпотечне застереження, яким передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.  
Оскільки сторони договору передбачили позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.
Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові     від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц, провадження                     № 14-112цс19.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення банком договору   купівлі-продажу від імені відповідача.
Доводи касаційної скарги ПАТ «КБ «ПриватБанк» не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до  незгоди заявника з висновками судів та оцінки доказів у справі, що відповідно до положень  статті 400 ЦПК України  (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.  
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,         від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для  залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанови апеляційного суду - без змін. 
Керуючись статтями 389, 400,  401 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства  «Комерційний банк   «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова                           від 21 листопада 2017 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду Харківської області від                              04 вересня 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.      

Судді:                                                                                     В.  І.  Журавель

                                                                                                Н. О. Антоненко

                                                                                                 М. М. Русинчук