Справа № 125/428/20
Провадження № 22-ц/801/1212/2020
Категорія: 64
Головуючий у суді 1-ї інстанції Питель О. В.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року	Справа № 125/428/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю. Якименко М. М.
секретар судового засідання Кирилюк Л. М.
учасники справи:
позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 27 березня 2020 року, постановлену у складі судді Питель О. В., в м. Бар, дата складання повного тексту ухвали відповідає даті її постановлення,-
в с т а н о в и в:
23 березня 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.
Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 27 березня 2020 року позовну заяву повернуто позивачеві.
Мотивами прийнятої ухвали є те, що в порушення п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України при зверненні до суду позивач не додав до позовної заяви доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору, у той час коли вимогами закону для спору про виселення з будинку, що був переданий в іпотеку, та на який було звернуто стягнення, заходи досудового врегулювання спору є обов`язковими.
Не погоджуючись із цією ухвалою, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить скасувати ухвалу суду, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем надано докази вжиття заходів досудового врегулювання спору, а саме: вимогу про звільнення житла та зняття з реєстраційного обліку та докази направлення на адресу відповідача. Зазначає, що докази отримання (неотримання) письмової вимоги про виселення стосуються вже обґрунтованості позовних вимог, а їх подання можливе на наступних стадіях розгляду справи по суті, питання доведеності обставин, якими обґрунтовуються вимоги позивача, оцінка належності, допустимості, достатності, достовірності доказів вирішуються судом на стадії судового розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження у справі та перевірки відповідності позовної заяви вимогам щодо її форми та змісту. Тому вважає що підстав для повернення позовної заяви не було.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 27 березня 2020 року залишити без змін. Вказує, що копію вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 29 листопада 2019 року вона не отримувала, а копія листа та реєстрів не є належним доказом того що банк відправляв їй саме цей лист, а не будь-який інший документ. Крім того, зазначає, що позивачем не надано доказів реєстрації права власності на спірний будинок, їй не було відомо що банк набув права власності на будинок та зареєстрував його. Звертає увагу суду на те, що у цьому будинку крім неї проживають та зареєстровані ще двоє неповнолітніх дітей. 
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 В ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав. Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Зубань О. О. заперечили проти задоволення апеляційної скраги.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків:
Повертаючи позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції керувався п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України та виходив з того, що, позивачем при зверненні до суду не додано до позовної заяви доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору, у той час коли вимогами закону для спору про виселення з будинку, що був переданий в іпотеку, та на який було звернуто стягнення, заходи досудового врегулювання спору є обов`язковими.
Проте такий висновок судом першої інстанції зроблений поспішно та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне:
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
У відповідності до положень п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що до позовної заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом, постановляє ухвалу про повернення позовної заяви.
Відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Положення частини 2 статті 40 ЗУ «Про іпотеку» стосуються позасудових способів звернення стягнення на житло, передане в іпотеку. Наразі ж позивач звернувся в суд за захистом своїх прав.
Матеріали справи містять в якості додатку до позовної заяви копію претензії (вимоги)від 29.11.2019 року (а. с.7 на звороті) та реєстр згуртованих поштових відправлень, в якому значиться про відправку 08.12.2019 року кореспонденції (а.с. 8). 
Суд першої інстанції також констатував факт наявності цих документів у матеріалах справи. Проте, не обмежившись констатацію цього факту, вдався до дослідження та оцінки наданих доказів, зазначивши, що з їх змісту неможливо встановити, що саме було надіслано відповідачу цим листом, та чи отримала відповідач лист і коли саме.
Вирішуючи питання відкриття провадження у справі, суд не може вдаватися ні до оцінки доказів(ст. 89 ЦПК України), ні до дослідження доказів (ст. 229 ЦПК України, ці дії суд вчиняє на стадії з`ясування обставин справи та дослідження доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є підставними і вона підлягає до задоволення.
Стосовно заперечень на апеляційну скаргу, викладених у відзиві ОСОБА_1 , апеляційний суд не дає їм оцінки, так як вони також стосуються вирішення позову по суті ( отримання чи неотримання вимоги про виселення, наявність чи відсутність доказів реєстрації права власності на іпотечне майно за позивачем, проживання в іпотечному майні неповнолітніх дітей).
Відтак, суд першої інстанції на стадії відкриття провадження у справі проявив надмірний формалізм, припустився порушень норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, що є підставою для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, - 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити.
Ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 27 березня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

М. М. Якименко

Повний текст постанови складено 23 липня 2020 року.