ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/377/20 Справа № 185/1256/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 06.06.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого останній взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 130 000,00 грн. зі строком повернення до 08.06.2013 року, про що було складено розписку. Однак, відповідач у строк вказаний в розписці грошові кошти не повернув.

Крім того, за невиконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідач зобов`язаний сплатити інфляційні втрати та три відсотки річних від суми боргу.

За період з липня 2013 року по січень 2018 рік, включно, індекс інфляції складає 232,7%, тому розмір інфляційних витрат складає: 130 000,00 грн. х 232,7% = 302 510,00 грн. (борг разом з інфляційними втратами, де 130 000,00 грн. - сума основного боргу, 232,7 % - індекс інфляції). А отже, розмір інфляційних втрат складає: 302 510,00 грн. - 130 000,00 грн. = 172 510,00 грн. Три відсотки річних за період з 09.06.2013 року по 19.02.2018 року складають 18 108,86 грн. з розрахунку: 130 000,00 х 3 : 100 : 365 днів = 10,69 грн. (3% річних за один день); 1 694 х 10,69 грн. = 18 108,86 грн., де 1 694 - кількість днів за вказаний період, 10,69 грн. - 3% річних за один день.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь: суму боргу за договором позики в розмірі 130 000,00 грн.; інфляційні втрати в розмірі 172 510,00 грн.; три відсотки річних в розмірі 18 108,86 грн.; а разом 320 618,86 грн., з нарахуванням відповідних інфляційних втрат та трьох відсотків річних до моменту виконання рішення; стягнути судові витрати по справі, а саме суму сплаченого судового збору в розмірі 3 206,19 грн. та витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 36 450,00 грн.

У лютому 2019 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути додатково інфляційні втрати за період з лютого 2018 року по грудень 2018 рік включно в розмірі 24 674,00 грн. та стягнути додатково три відсотки річних за період з 20.02.2018 року по 06.02.2019 року включно в розмірі 3 998,06 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.04.2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 06.06.2013 року в розмірі 130 000,00 грн., інфляційні втрати за період з липня 2013 року по січень 2018 рік в розмірі 197 184,00 грн., три відсотки річних за період з 09.06.2013 року по 06.02.2019 року в розмірі 22 106,92 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам. Також, позивачем пропущено строк позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 06.06.2013 року ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 130 000,00 грн., які зобов`язувався повернути у строк до 08.06.2013 року, про що відповідачем була складена розписка.

Відповідач грошові кошти в сумі 130 000,00 грн. у строк, який зазначено в розписці, не повернув.

Індекс інфляції за період з липня 2013 року по грудень 2018 рік включно, складає 251,68%. Розмір інфляційних втрат складає: (130 000,00 грн. х 251,68%) - 130 000,00 грн. = 197 184,00 грн.

Три відсотки річних за період з 09.06.2013 року по 06.02.2019 року становлять 22 106,92 грн. з розрахунку: 130 000,00 х 3 : 100 : 365 днів = 10,69 грн. (3% річних за один день); 2 068 днів х 10,69 грн. = 22 106,92 грн., де 2 068 - кількість днів за вказаний період, 10,69 грн. - 3% річних за один день.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження якого була надана розписка, як борговий документ і що сума боргу відповідачем дотепер не повернута.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що зобов`язання за договором позики ним було виконано у повному обсязі шляхом передачі грошових коштів брату позивача, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей та його укладення у належній формі може бути підтверджено розпискою позичальника.

На підтвердження укладення договору позики позивач надав розписку, оригінал якої долучено до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції, яка відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України підтверджує укладення договору позики. Протилежне мав довести відповідач.

Отже, при наявності договору позики, саме відповідач зобов`язаний довести, що грошові кошти за договором не передавались, чи передавались, кому та для яких цілей, але ці обставини мають бути підтверджені доказами, які відповідають вимогам ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник відповідача не заперечував факту укладення договору позики та отримання його довірителем вказаної у розписці суми грошових коштів, при цьому вказував, що зобов`язання за договором позики відповідачем було виконано у повному обсязі шляхом передачі грошових коштів брату позивача, однак належних доказів цієї обставини суду не надав.
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо доведеності між сторонами боргових зобов"язань на підставі договору позики у вигляді розписки від 06.06.2013 року, які станом на час звернення до суду не виконано.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки про порушене своє право він дізнався у червні 2013 року, а з позовом він звернувся лише у лютому 2018 року, колегія суддів не приймає до уваги, як безпідставні, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції колегія враховувала наступні обставини, які підтверджені належними доказами.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось сторонами, що між сторонами фактично існують договірні відносини, а саме укладено у письмовому вигляді договір позики у вигляді розписки, який посвідчує передання позивачем, як позикодавцем визначеної грошової суми в розмірі 130 000,00 грн. відповідачу.

Умовами договору визначено строк повернення позики, який визначено конкретною датою - 08.06.2013 року.

Крім того, договір також містить згоду позичальника відшкодувати матеріальну шкоду в разі не виконання умов договору.

Тобто, сторони при укладанні зазначеного правочину, договору позики у вигляді розписки, узгодили усі істотні його умови: письмова форма, сума, строк виконання, наслідки не виконання. Своїм власним підписом у розписці від 06.06.2013 року позичальник підтвердив свою згоду із вказаними умовами та в суді їх не оспорював, як і не оспорював наявність між сторонами відносин в межах зазначеного договору позики у вигляді розписки.

Відповідно до умов договору сторони узгодили строк його виконання - 08.06.2013 року, однак до суду позивач звернувся лише - 23.02.2018 року.

В суді першої інстанції позивачем було подано письмову заяву про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності та їх поновлення (т.1 а.с.49-62).

Заява мотивована тим, що існувала небезпека під час подорожей через лінію розмежування з боку окупованих територій, особливо в період з початку окупації і до середини 2017 року були доволі небезпечним з огляду на те, що на зазначених блокпостах зі сторони окупованих територій люди, які переміщувалися через лінію розмежування піддавались обшукам, внаслідок чого, він і його матір при перетині ліній розмежування не ризикували брати розписку із собою, оскільки боялись, що її можуть вилучити під час обшуку, що в свою чергу могло би призвести до будь-яких не передбачуваних наслідків. В таких умовах, він не мав жодного права наражати на небезпеку, а ні свою матір, а ні себе, оскільки, вилучення розписки в неї або в нього, а також подальше з`ясування бойовиками того факту, що він займається бізнесом могло призвести до того або він, або його матір могли би опинитися в тюрмах бойовиків з метою вимагання викупу, інше. Тільки наприкінці січня 2018 року його мати наважилась на те аби вивезти та передати розписку йому, оскільки саме в цей час ситуація на контрольно-пропускних пунктах через лінію розмежування більш менш стабілізувалась і особисті детальні обшуки пасажирів стали більш рідким явищем. Саме такі обставини позивач вважав поважними причинами пропуску строку позовної давності та просив поновити його.

Також, в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_1 було подано письмову заяву про застосування до даних правовідносин строку позовної давності (т.1 а.с.155-156).

Заява мотивована тим, що обов`язок відповідача повернути кошти визначений у договорі до 08.06.2013 року, а тому саме з 09.06.2013 року почався перебіг строку позовної давності, проте позивач звернувся до суду лише у лютому 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Місцевий суд, ухвалюючи оскаржуване рішення дійшов висновку щодо поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду та вважав можливим його поновити з підстав, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , яка визнана територією проведення антитерористичної операції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2019 року було витребувано у Адміністрації Державної прикордонної служби України письмову інформацію, а саме: чи перетинав лінію зіткнення з тимчасово непідконтрольною територією України ОСОБА_2 в період з 01.06.2014 року по 01.04.2018 року, якщо перетинав, то коли саме.

На виконання вказаної ухвали суду апеляційної інстанції, адміністрацією Державної прикордонної служби України надано письмову інформацію, що ОСОБА_2 в період з 01.06.2014 року по 01.04.2018 року перетинав лінію зіткнення з тимчасово непідконтрольною територією України, а саме: 29.01.2016 року у пункті пропуску Мар`їнка (Курахове) - виїзд; 03.02.2016 року у пункті пропуску КПВВ Гнутове- в"їзд; 31.05.2016 року у пункті пропуску Майорське (Зайцево)- виїзд; 08.06.2016 року у пункті пропуску Новотроїцьке (Бугас)- в"їзд. 

Перевіривши доводи апеляційної скарги поясненнями сторін, матеріалами справи та здобутими доказами, колегія дійшла висновку, що з початку перетину кордону позивачем, з 2016 року (з моменту отримання оригіналу розписки від 06.06.2013 року, яка знаходилась на тимчасово непідконтрольній території України) позивач отримав можливість реалізувати своє право на звернення до суду, звернувшись із позовом у лютому 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. 

Крім того, судом апеляційної інстанції перевіркою доводів позивача, що розписку ним було отримано саме від матері - ОСОБА_3 , було отримано інформацію від адміністрації Державної прикордонної служби України щодо перетину лінії кордону останньою в період з 01.06.2014 року по 01.04.2018 року. Підтверджено, що ОСОБА_3 перетинала лінію зіткнення з тимчасово непідконтрольною територією України та здійснила в"їзд - 28.07.2015 року КПВВ Гнутове (т.1 а.с.251 –252 ).

Враховуючи вищевикладені обставини. Які знайшли своє підтвердження належними доказами в ході розгляду справи, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку щодо поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду, поновивши цей строк.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко