Справа № 453/1584/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2030/18                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.
секретаря: Сеньків Х.І.
з участю: ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 31 березня 2017 року,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 135734.83 грн. заборгованості за кредитним договором. 
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 30.03.2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 148795 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Повернення кредиту позичальником мало здійснюватись згідно з графіком та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 29.03.2015 року. Кредит надавався відповідачу для оплати придбаного автомобіля марки FORD, модель KUGA TREND, 2011 року випуску, згідно з Договором купівлі-продажу транспортного засобу №2366 від 20.03.2012 року, укладеним з ТОВ «Велет Авто». Зобов`язання згідно договору відповідач ОСОБА_1 не виконує, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 09.11.2015 рік становила 135 734 грн. 83 коп.
Оскаржуваним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 31 березня 2017 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №610АІ10120330021 від 30.03.2012 року у розмірі 135 734 (сто тридцять п`ять тисяч сімсот тридцять чотири) грн. 83 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 2036 (дві тисячі тридцять шість) грн. 01 коп. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням судом обставин та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, ухваленим з порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не перевірив розрахунку заборгованості за кредитним договором, обґрунтованість загальної суми заборгованості та його складових. Апелянт вважає, що визнання судом правильним нарахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 31 березня 2017 року та відмовити в задоволенні позову. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Уксоцбанк», суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_1 у зв`язку з несплатою платежів за кредитним договором склалася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме, заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, нарахованих інфляційних, в тому числі і після спливу передбаченого договором строку кредитування.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати пені є додатковим до основного.
Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання, згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), правовими наслідками, зокрема, є відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимогти дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Пунктом 2 ст. 1050 ЦК передбачено, що коли договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем, ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_1 , 30.03.2012 року, укладено договір кредиту №610АІ10120330021 на придбання автомобіля, згідно якого кредитор надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 148795 грн., зі сплатою процентів, в розмірі та порядку і на умовах визначених цим Договором. Процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі 14.90 проценти річних на перший річний період користування кредитом строком до 01.03.2013 року. На кожний наступний річний період процентна ставка за кредитом встановлюється в порядку, визначеному п.2.7 цього договору, який передбачає, що базова процентна ставка кредитування є змінною, її розмір переглядається кредитором щорічно 01 березня, починаючи з дати укладення цього договору.
Згідно пункту 1.1.1 кредитного договору погашення Кредиту мало здійснюватись до 20 числа кожного місяця починаючи з квітня 2012 року з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 29 березня 2015 року, на умовах, визначених Договором.
Відповідальність сторін за цим кредитним договором передбачена статтею 4 договору (пункти 4.1 – 4.5).
Відповідно до заяви на отримання кредиту від 30.03.2012 року ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в розмірі 148795.00 грн., отримання цих коштів ОСОБА_1 не заперечував, в тому числі і в суді апеляційної інстанції.
Обгрунтовуючи позовну заяву про стягнення 135734.83 грн. заборгованості за кредитним договором, банк посилався на те, що відповідач отримані в кредит кошти в повному обсязі не повернув, не сплатив передбачені договором відсотки за користування кредитними коштами, а відтак відповідно до умов кредитного договору повинен нести передбачену кредитним договором відповідальність. 
Відповідно до наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитним договором станом на 09.11.2015року заборгованість позичальника за кредитом становила 135 734 грн. 83 коп., яка складається з суми заборгованості за кредитом 58591 грн. 29 коп., суми заборгованості за відсотками – 7553 грн. 16 коп., пені за несвоєчасне повернення кредиту – 34151 грн. 87 коп., пені за несвоєчасне повернення відсотків – 1801 грн. 49 коп., розмір інфляційних витрат за кредитом – 30686 грн. 20 коп., розмір інфляційних витрат за відсотками – 2950 грн. 75 коп.
Заперечуючи щодо розміру заборгованості, відповідач не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції іншого розрахунку на спростування наданого позивачем розрахунку, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним зобов`язань за кредитним договором, за невиконання яких п. 4.-1 – 4.5 договору передбачена відповідальність у виді сплати пені, штрафу.
З долученого позивачем до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 09.11.2015 року розмір заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 58591.29 грн., зазначена сума заборгованості за тілом кредиту позичальником не заперечувалася в суді апеляційної інстанції.
Цим же розрахунком підтверджується заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 7553.16 грн.
Доводи апелянта про неправильність наданого позивачем розрахунку в частині заборгованості за тілом кредиту та за відсотками, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені ним належними та допустимими доказами,є голослівними, розрахунок цієї заборгованості не спростований відповідачем.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, висловлених у постанові від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18) право позивача нараховувати проценти за кредитом припиняється зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про нарахування та стягнення пені поза межами строку кредитування. 
Враховуючи вищезгадані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів не погоджується з наданим позивачем розрахунком пені за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасне повернення відсотків, оскільки позивачем пеню нараховано після закінчення терміну дії кредитного договору, термін дії якого закінчився 29.03.2015 року (п.1.1.1кредитного договору) і поза межами річного строку позовної давності щодо нарахування та стягнення пені.
З врахуванням наведеного, аналізуючи долучений до позовної заяви розрахунок вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором №610АІ10120330021 від 30.03.2012 року, колегія суддів приходить до висновку, що станом на 29.03.2015 року заборгованість ОСОБА_1 по пені за несвоєчасне погашення кредиту становить 7436.17 грн., а заборгованість по пені за несвоєчасне погашення відсотків становить 877.65 грн., що разом становить 8313.82 грн.
А відтак, враховуючи умови кредитного договору, передбачену ним відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь відповідача слід стягнути 58591.29 грн. заборгованості за тілом кредиту, 7553.16 грн. заборгованості за відсотками, 7436.17 пені за несвоєчасне погашення кредиту, 877.65 грн. пені за несвоєчасне погашення відсотків, що в цілому становить 74458.27 грн.
Що стосується стягнення інфляційних втрат за неповернутим кредитом і відсотками, то нарахування і сплата таких кредитним договором №610АІ10120330021 від 30.03.2012 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , не передбачена, а відтак в стягненні таких слід відмовити.
У зв`язку з вищенаведеним, оскаржуване рішення суду слід змінити, зменшивши розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа – Банк», за кредитним договором від 03.30.2012 року з «135734.83 грн.» до «744458.27 грн.»
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 31 березня 2017 року – змінити, зменшивши розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» за кредитним договором від 30.03.2012 року зі 135 734.83 грн. до 74 458.27 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 13.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Мельничук О. Я.