Постанова                                         
Іменем України
 
15 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 454/116/15-ц
провадження № 61-45388св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання майна спільною власністю та поділ спільного майна подружжя.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 08 серпня 1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 07 квітня 2015 року. Від шлюбу мають двох синів: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
З метою покращення майнового становища сім`ї, вона та ОСОБА_3 періодично виїздили на заробітки за кордон, зокрема: з 1999 року по 2002 рік - до Сполучених Штатів Америки, з 2004 року по 2007 рік - до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, а у період з 2009 року по жовтень 2014 року ОСОБА_1 перебувала за заробітках у Ізраїлі, звідки надсилала ОСОБА_3 грошові кошти. 
 
За час шлюбу за спільні кошти подружжя набуло у власність:
- житловий будинок АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0423 га для будівництва торгово-готельного комплексу, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та будівельні матеріали, які на ній розташовані;
- земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ;
- автомобіль ГАЗ 3302414 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску; 
- автомобіль ГАЗ 21043, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску;
- гараж НОМЕР_4 у гаражному кооперативі «Сокіл», що розташований у місті Сокалі Львівської області;
- грошові кошти, які знаходяться на рахунках ОСОБА_3 , відкритих у Акціонерному товаристві «Комкрційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк») та Публічному акціонерному товаристві «Ощадбанк» (далі - АТ «Ощадбанк»).
 
Крім того, подружжям було реконструйовано та здійснено добудови до житлового будинку АДРЕСА_3 , унаслідок чого змінилася поверховість будинку, значно збільшилася його як загальна, так і житлова площа, а також вартість будинку у цілому. У процентному співвідношення площа добудов до житлового будинку 
АДРЕСА_3 орієнтовно становить 2/3 його частини, що є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , за кожним, на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_3 , вчинену на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 
2015 року;
- визнати за нею у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину:
1)житлового будинку АДРЕСА_1 ;
2 ) земельної ділянки несільськогосподарського призначення для будівництва торгово-готельного комплексу площею 0,0423 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з розміщеним на ній об`єктом незавершенного будівництва, та будівельних матеріалів згідно акту опису та арешту майна від 30 квітня 2015 року, що знаходяться на зазначеній земельній ділянці;
3) будівельних матеріалів,згідно акту опису та арешту майна від 30 квітня 2015 року, що знаходяться на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 ;
4) земельної ділянки, що розташована за адресою:    
АДРЕСА_4 , 5 ) грошових коштів, які знаходяться на рахунках ОСОБА_3 , відкритих у АТ «КБ «ПриватБанк» та АТ «Ощадбанк»,
- стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію 1/2 частини ринкової вартості автомобіля ГАЗ 3302414, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, та автомобіля ГАЗ 21043, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску, що становить 23 608,00 грн;
- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 :
1) 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , та визнати за нею право власності на 1/3 ідеальну частку зазначеного будинку;
- гараж НОМЕР_4 у гаражному кооперативі «Сокіл», що розташований у місті Сокалі Львівської області , та стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості зазначеного гаража, що становить 
68 076,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 14 лютого 
2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання за нею права власності на 1/2 частину грошових коштів, які знаходяться на гривневому рахунку 
ОСОБА_3 , відкритому у АТ «КБ «ПриватБанк» та валютному рахунку, відкритому у АТ «Ощадбанк», залишено без розгляду. 
 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 лютого 
2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності, вчинені на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 2015 року,на: 
- 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_3 за ОСОБА_4 ; 
- 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 ;
- 1/3 частину житлового будинку  АДРЕСА_3 за ОСОБА_9 .
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та залишено вказаний будинок у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0577 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та залишено зазначену земельну ділянку у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки несільськогосподарського призначення для будівництва торгово-готельного комплексу площею 0,0423 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та залишено земельну ділянку у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
 
Визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частину незавершеного будівництва, яке знаходиться за адресою: 

АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя, яке знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: 1/2 частину будівельних матеріалів: цегла (на вулиці) у кількості 1 000 штук; кран-балка довжиною близько 6 м у кількості 2 штуки; бордюри бетонні довжиною 4 м у кількості 15 штук; бордюри бетонні довжиною 4 м у кількості 9 штук; коробка плита у кількості 4 штуки; сходи бетонні у кількості 4 штуки; бетонні перегородки у кількості 2 штуки; плити бетонні, розміром 1,5 м х 1,5 м у кількості 7 штук; бетонні стовпи довжиною 8 м; цегла червона (на вулиці) в кількості 6300 штук; плити бетонні для перекриття довжиною 6 м в кількості 12 штук; пісок, що знаходиться у приміщення незавершеного будівництва, об`ємом 2 куб. м; прути металеві у кількості 20 мотків; цеглу, що знаходиться у приміщення незавершеного будівництва, у кількості 7 000 штук; щебінь масою 2 т; цеглу, що знаходиться у приміщення незавершеного будівництва на другому поверсі, у кількості 16 000 штук; плити бетонні у кількості 7 штуки; цеглу (на вулиці) у кількості 10 000 штук.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя, яке знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , а саме на: 1/2 частину будівельних матеріалів: дошка розміром 0,05 м х 4 м у кількості 86 штук; арматура у кількості 160 штук; дошка розміром 0,06 м х 4 м у кількості 54 штуки; дошка розміром 0,04 м х 4 м у кількості 102 штуки; брус дерев`яний у кількості 
212 штук; дошку розміром 0,05 м х 4 м у кількості 80 штук.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , та залишено земельну ділянку у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 13 300,00 грн, що становить половину вартості відчужених автомобіля ГАЗ-3302414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіля ВАЗ-21043, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .
 
Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_3 та гараж НОМЕР_4 , що знаходиться у гаражному кооперативі « Сокіл » у місті Сокалі Львівської області.
 
Визнано за ОСОБА_1 право на 1/3 частину реконструйованого житлового будинку АДРЕСА_3 .
 
Визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частину гаража НОМЕР_4, що знаходиться у гаражному кооперативі «Сокіл» у місті Сокалі Львівської області .
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на житловий будинок АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 2015 року, яким за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 визнано право спільної часткової власності, по 1/3 частині за кожним, на житловий будинок АДРЕСА_3 , та яке слугувало підставою для здійснення такої реєстрації, скасовано рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 жовтня 2015 року. Установивши, що житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0577 га для обслуговування зазначеного будинку, а також земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0,0423 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , були придбані у період шлюбу сторін, суд дійшов висновку, що вказане майно є їх спільною сумісною власністю, а тому воно підлягає поділу між ними у рівних частках. Вказавши на те, що у період шлюбу сторони набули право власності також на автомобіль ГАЗ 3302414, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, та автомобіль ГАЗ 21043, які, як встановлено, ОСОБА_3 відчужив поза волею ОСОБА_1 та не в інтересах сім'ї, суд вважав обгрунтованими вимоги  ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості 1/2 цих транспортних засобів, що становить 13 300,00 грн.
 
Зважаючи на те, що у період шлюбу подружжя розпочало будівництво торгово-готельного комплексу по  АДРЕСА_1 , яке незавершено, суд першої інстанції вважав наявними підстави для визнання за позивачкою права на 1/2 частину зазначеного об`єкта незавершеного будівництва та будівельних матеріалів, які розміщені на земельній ділянці за вказаною адресою. 
 
Визначаючи правовий статус 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_3 як спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд виходив з того, що унаслідок проведеної за рахунок коштів подружжя реконструкції будинку та господарських споруд, його площа збільшилася на 326,5 процентів. Ураховуючи, що реконструкцію будинку проведено без відповідного дозволу, що згідно з положеннями статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є самочинним будівництвом, її наслідком є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості, а тому суд вважав наявними підстави для визнання за позивачкою права на 1/3 частину об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку АДРЕСА_3 . Твердження відповідачів про те, що спірний будинок був колгоспним двором, суд першої інстанції відхилив як необгрунтовані. 
 
Оскільки ОСОБА_3 не вніс на депозитний рахунок суду грошової компенсації у рахунок половини вартості гаража НОМЕР_4 у гаражному кооперативі « Сокіл », про поділ якого заявила ОСОБА_1 , та зважаючи на те, що спірний гараж не завершений будівництвом і не зданий в експлуатацію, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права на 1/2 його частину, із залишенням цього майна у спільній частковій власності сторін.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 лютого 2018 року у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя, яке знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_3 , а саме на 1/2 частину будівельних матеріалів: дошка розміром 0,05 м х 4 м у кількості 86 штук; арматура у кількості 160 штук; дошка розміром 0,06 м х 4 м у кількості 54 штуки; дошка розміром 0,04 м х 4 м у кількості 102 штуки; брус дерев`яний у кількості 212 штук; дошка розміром 0,05 м х 4 м у кількості 80 штук; визнання спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 2/3 частини житлового будинку 
АДРЕСА_3 ; визнання за ОСОБА_1 права на 1/3 реконструйованого житлового будинку АДРЕСА_3 скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном подружжя 2/3 частин реконструйованого житлового будинку АДРЕСА_3 , та визнання за нею у порядку поділу майна подружжя права на 1/3 його частину, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем того факту, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 брало участь у його реконструкції, оскільки, згідно з наявними у матеріалах справи доказами, організацією будівельних робіт з реконструкції спірного будинку займався ОСОБА_5 , який і укладав договір з Приватним підприємством «Західні контракти» (далі - ПП «Західні контракти») на виконання протягом 1996-2002 років робіт по реконструкції житлового будинку і господарських будівель. Сам по собі факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 1999 року по 2007 рік на заробітках за кордоном, як і виїзд у 2009 році позивача на заробітки до Ізраїлю не є беззаперечним доказом того, що реконструкція будинку АДРЕСА_3 була проведена за рахунок грошових коштів подружжя, тим більше, що у вказаний період вони набули у власність ряд об`єктів рухомого та нерухомого майна, які судом першої інстанції обгрунтовано визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя та вирішено питання про їх поділ. Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 здійснював реконструкцію спірного будинку за кошти позивачки та її чоловіка ОСОБА_3 , грунтуються на припущеннях. Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу, що як ОСОБА_9 у письмовій заяві від 15 квітня 2015 року, так і ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , не надавали згоди ОСОБА_1 на реконструкцію спірного житлового будинку. За наведених обставин, апеляційний суд вважав наявними підстави і для скасування рішення суду першої інстанції у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя будівельних матеріалів, розміщених на земельній ділянці по АДРЕСА_3 та ухвалення у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та позиції учасників справи
 
У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій вона просила скасувати постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та залишити в силі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 лютого 
2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суд апеляційної інстанції не врахував, що після смерті ОСОБА_10 спірний житловий будинок втратив статус майна колгоспного двору як за законом, так і за порядком віднесення будинку до суспільної групи колгоспних дворів, жоден із членів господарства ОСОБА_10 до часу виникнення зазначеного свою частку в майні колгоспного двору чи частку у спільній сумісній власності у строки та у спосіб встановлений законом не виділяв, а тому спірний будинок у стані, що перебував до реконструкції залишався і залишається у власності ОСОБА_10 . Висновок суду апеляційної інстанції про те, що житловий будинок по АДРЕСА_3 є родинним будинком 
ОСОБА_4 не грунтується на обставинах справи, оскільки вона у встановленому законом порядку не прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 (її батька), його спадкоємцем, який фактично вступив в управління спадковим майном, є дружина ОСОБА_9 , яка у свою чергу на випадок своєї смерті склала заповіт на користь ОСОБА_3 , який також не прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини не проживав разом зі спадкодавцем та не звернувся у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини.  
 
Відмовляючи у задоволенні її вимог про визнання спільним майном подружжя 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , та його поділ, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про недоведеність участі подружжя ОСОБА_1 та 
ОСОБА_3 у реконструкції спірного житлового будинку, оскільки перебуваючи на заробітках за кордоном, вони хоча і не брали фізичної участі у проведенні таких робіт, однак протягом1999 - 2002 років через банківські установи пересилали зі Сполучених Штатів Америки на ім`я ОСОБА_5 грошові кошти на оплату виконаних будівельних робіт та на придбання будівельних матеріалів, які 
ОСОБА_5 , зловживаючи їх довірою, придбавав на власне ім`я. Не є обгрунтованим і висновок апеляційного суду про те, що за рахунок грошових коштів, зароблених подружжям за кордоном, вони набули у власність інше рухоме та нерухоме майно, оскільки грошові кошти зароблені до 2002 року вони вклали саме у реконструкцію спірного будинку, а інше майно придбавали вже після завершення такої, тобто після 2003 року. Зважаючи на те, що вони не були сторонніми особами по відношенню до забудовника (онук та його дружина), а на час проведення реконструкції будинку ОСОБА_9 досягла 80 років та не заперечувала проти проведення такої, але в силу свого віку не могла розуміти необхідність письмового укладення угоди про створення спільної власності, суду апеляційної інстанції належало надати критичну оцінку її заяві від 15 квітня 
2015 року про те, що вона не надавала згоду ОСОБА_1 на перебудову, реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_3 , та не мала наміру на створення з нею спільної власності.
 
Апеляційним судом не враховано, що спірний будинок є єдиним житлом сім`ї ОСОБА_1 , її колишнього чоловіка ОСОБА_3 та їх спільних дітей, у зазначений будинок вона вселилися понад 24 роки тому, як дружина ОСОБА_3 , а тому незважаючи на відсутність реєстрації місця проживання за зазначеною адресою, вона має право користування зазначеним житлом.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
 
08 липня 2020 року справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що з 08 серпня 1995 рокупо 07 квітня 
2015 року,  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
За час шлюбу за спільні кошти подружжя набуло у власність:
- житловий будинок АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 
0,0423 га для будівництва торгово-готельного комплексу, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з розміщеним на ній незавершеним будівництвом та будівельними матеріалами, які на ній розташовані;
- земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 
- автомобіль ГАЗ 3302414, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску; 
- автомобіль ГАЗ 21043, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; 2006 року випуску;
- гараж НОМЕР_4 у гаражному кооперативі «Сокіл», що розташований у місті Сокалі Львівської області ;
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_3 відносився до суспільної групи колгоспних дворів, головою якого був ОСОБА_10 . 
 
Згідно зі свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах та технічного паспорта від 17 жовтня 1986 року, житловий будинок АДРЕСА_3 складався з трьох кімнат житловою площею 57,0 кв. м, загальна площа будинку 94,1 кв. м. 
 
Станом на 15 квітня 1991 року у вказаному домогосподарстві були зареєстровані: голова двору - ОСОБА_10 , члени двору: дружина - ОСОБА_9 , донька ОСОБА_4 , зять - ОСОБА_5 , онук - ОСОБА_3 , онука - ОСОБА_14 
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер. 
 
Згідно з відомостями погосподарської книги за 1991-1995 роки та довідки Опільської сільської ради Сокальського району Львівської області від 13 лютого 2015 року № 30, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 1977 року проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , вибули з господарства 19 листопада 2002 року та прибули - 06 лютого 2015 року. ОСОБА_14 вибула з господарства 09 лютого 1995 року.
 
На підставі рішення ІХ сесії І скликання Опільської сільської Ради народних депутатів від 29 лютого 2000 року, ОСОБА_9 виданий державний акт серії ІІІ-ЛВ № 047316 від 21 червня 2000 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,5926 га для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території села Забужжя Опільської сільської ради Сокальського району Львівської області.
 
14 лютого 1996 року між ОСОБА_5 та ПП «Західні контракти» укладений договір № 12 на виконання робіт по реконструкції житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_3 , за умовами якого погоджено виконання зазначених робіт у період з 1996 року по 2002 рік.
 
Відповідно до висновку № 7432-7433 судової будівельно-технічної експертизи від 28 лютого 2017 року, фактично виконані будівельні роботи по житловому будинку АДРЕСА_3 відносяться до виду робіт - реконструкція. Процентне співвідношення загальної площі нового будівництва до раніше збудованого - 326,5 процентів, процентне співвідношення житлової площі нового будівництва до раніше збудованого - 308,8 процентів. Реконструкція житлового будинку та господарських будівель завершена, будинок придатний до проживання. 
 
У червні 2015 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 звернулися з позовом ОСОБА_3 , третя особа - Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на житловий будинок. 
 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 
2015 року позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 задоволено. Визнано за 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 у рівних частинах, по 1/3 за кожним, право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 . 
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року, апеляційну скаргу 
ОСОБА_1 задоволено, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 відмовлено. Ухвалюючи зазначене судове рішення апеляційний суд виходив з того, що до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик, підлягають застосуванню положення частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості поза процедурою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Зважаючи на те, що позивачі не зверталися до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного об'єкта після реконструкції до експлуатації, як і не оскаржували у порядку адміністративного судочинства дії відповідного органу, у випадку відмови у прийнятті житлового будинку в експлуатацію, відсутні підстави для визнання за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 права власності на спірне домоволодіння.
 
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_9 . 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Щодо правового статусу спірного домоволодіння
 
За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. 
 
За змістом пункту 42 Примірного статуту колгоспу, прийнятого III Всесоюзним з`їздом колгоспників та затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР 
від27 листопада 1969року №910, сім`я колгоспника (колгоспний двір) може мати у власності житловий будинок, господарські будівлі, продуктивну худобу, птицю, бджіл і дрібний сільськогосподарський інвентар для робіт на присадибній ділянці.
 
Згідно з пунктом 10 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12 травня 1985 року 
№ 5-24/26, в сільських Радах народних депутатів в погосподарську книгу записуються члени господарств усіх суспільних груп (господарства працівників колективних сільськогосподарських підприємств, робітників, службовців, осіб, які зайняті індивідуальною трудовою діяльністю, селянські (фермерські) господарства та ін.), які постійно проживають на території сільської Ради, незалежно від наявності в них будівель, садиби та худоби. Записи в погосподарській книзі без відвідування кожного господарства недопустимі. Господарства записуються в порядку розміщення в населеному пункті незалежно від їх суспільної групи.
 
Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності та встановивши, що 
20 травня 1987 року виконавчим комітетом Сокальського районної Ради народних депутатів Львівської області, ОСОБА_10 видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого колгоспному двору ОСОБА_10 належить домоволодіння АДРЕСА_3 , і його правовий статус не змінювався, апеляційний суд обгрунтовано вважав, що зібрані у справі письмові докази у їх сукупності є достатніми для висновку про те, що домоволодіння АДРЕСА_3 на дату набрання чинності Законом України «Про власність» належало до колгоспного двору.
 
Частинами першою, другою статті 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР) передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю.
 
Відповідно до частини другої статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
 
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 
1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.
 
Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України 
від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», у редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК Української РСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 
1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.
 
У підпункті г) пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.
 
Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК Української РСР).
 
Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частина друга статті 548 ЦК Української РСР).
 
ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому до спадкування належної йому частки члена колгоспного двору в майні двору підлягають застосовуванню загальні правила спадкування. Ураховуючи, що на момент відкриття спадщини його спадкоємці - дружина ОСОБА_9 та донька ОСОБА_4 фактично вступили у володіння спадковим майном, як такі, що постійно проживали у домоволодінні АДРЕСА_3 , вони вважаються таким, що прийняли спадщину після померлого ОСОБА_10 . Той факт, що спадкоємці ( ОСОБА_9 та ОСОБА_4 ) в установленому законом порядку не оформили право на спадкове майно, не свідчить про те, що власником спірного домоволодіння на час розгляду зазначеного спору залишається ОСОБА_10 .
 
Таким чином, правильними є висновки апеляційного суду про те, що співвласниками домоволодіння АДРЕСА_3 після смерті ОСОБА_10 , залишилися ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 . 
 
Щодо доводів ОСОБА_1 про її право на частку у реконструйованому домоволодінні
 
Як на підставу визнання 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та його поділу, позивач посилалася на те, що унаслідок проведеної реконструкції будинку за рахунок коштів подружжя, яку було завершено у 2002 році, його площа та вартість істотно збільшилися.  
 
Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
 
Частиною першою статті 24 КпШС України було передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.
 
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
 
Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми (стаття 29 КпШС України).
 
Аналогічні положення закріплені і у статті 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, як зазначається у частині другій статті 61 СК України.
 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
 
Частиною першою статті 25 КпШС України було визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить стаття 62 СК України).
 
Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
 
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи наведене, а також виходячи з принципу процесуальної рівності сторін, суд зобов`язаний оцінити належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності за правилами статті 89 ЦПК України.
 
Перевіряючи доводи заявника про її значний грошовий внесок у реконструкцію спірного житлового будинку, суд апеляційної інстанції обгрунтовано вказав, що зазначені аргументи позивача допустимими та достатніми доказами не підтверджені, у цілому спростовуються наданими відповідачами доказами, зокрема договором між ОСОБА_5 та ПП «Західні контракти» на виконання робіт по реконструкції житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_3 , накладними та рахунками, які підтверджують придбання ОСОБА_5 будівельних матеріалів, а також письмовими поясненнями ОСОБА_9 , та поясненнями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що вони не надавали згоди ОСОБА_1 на перебудову та реконструкцію належного їм майна.
 
Як правильно зазначив апеляційний суд, сам по собі факт перебування подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 1999 року по 2002 рік на заробітках у Сполучених Штатах Америки, за відсутності допустимих доказів їх фізичної чи грошової участі у реконструкції спірного будинку, не може бути слугувати підтвердженням того, що проведення реконструкції спірного житлового будинку відбулося саме за рахунок належних подружжю грошових коштів.
 
Верховний Суд вважає також необхідним зауважити, що за змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
 
Виходячи зі змісту наведеної норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.
 
Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
 
Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
 
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146).
 
Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.
 
Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).
 
При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
 
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
 
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_3  спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та 
ОСОБА_3 та його поділ, а також поділ будівельних матеріалів, розташованих на території зазначеного домоволодіння.
 
Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції у оскаржуваній частині, і не дають підстав вважати, що апеляційний суд допустив порушення норми процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку не оскаржувалося, а тому у касаційному порядку не переглядається. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          О. В. Ступак
Судді:                                                                           І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко