Постанова
Іменем  України 
17 червня 2020 року
м. Київ
справа № 219/10164/16-ц
провадження № 61-3929св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2017 року в складі судді Павленко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 29 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Краснощокової Н. С., Азевича В. Б., Новосядлої В. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» (далі - ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон») та просила стягнути грошову компенсацію втрати  частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01 грудня 2014 року і до ухвалення рішення у справі.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в період з 03 травня 2012 року по 01 грудня 2014 року вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах та була звільнена за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. 
Зазначала, що при звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку, а саме не виплатив їй заробітну плату в розмірі 3 042, 62 грн та зовсім не сплатив їй компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, чим порушив норми трудового законодавства.  
Посилаючись на викладені обставини,просила позов задовольнити. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29 листопада 2017 року, позов задоволено. 
Стягнуто з ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за  весь час затримки розрахунку при  звільненні в розмірі 32 694, 34 грн та компенсацію втрати  частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 1 572, 94 грн. 
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що оскільки з позивачем не був проведений повний розрахунок при звільненні, то відповідно до статей 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» з відповідача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У січні 2018 року ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон»звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить частково скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 29 листопада 2017 року в частині стягнення середнього заробітку і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення не відповідають пропорційності, засадам розумності та справедливості, оскільки розмір стягнутого судами середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні більш як в десять разів перевищує розмір заборгованості по заробітній платі на день звільнення. 
Окрім цього зазначає, що ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон»знаходиться в місті Часів Яр, на території якого здійснюється антитерористична операція, у зв`язку з чим виробнича діяльність товариства була припинена і досі не відновлена. Вказані обставини є форс-мажорними і унеможливлюють виконання зобов`язань. До того ж указує, що в зв'язку зі скрутним фінансовим станом у товаристві немає коштів для виплати компенсаційних виплат.
Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати заявник не оскаржує, а тому в цій суд касаційної інстанції їх не переглядає.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
12 червня 2018 року справа № 219/10164/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Судувід 04 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються          у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в  касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що з 03 травня 2012 року по 01 грудня 2014 року ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача та не оспорюється сторонами.
Наказом № 39к від 01 грудня 2014 року ОСОБА_1 була звільнена за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.
При звільненні відповідач не провів розрахунок з позивачем.
Відповідно до довідки ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» № 2/12 від 29 липня 2016 року, сума заборгованості по заробітній платі на момент звільнення позивача складала 3 042, 62 грн, виплата заборгованості проводилася частинами, станом на 29 липня 2016 року залишок непогашеної суми складає 992, 62 грн. 
Згідно з довідкою № 2/48 від 23 листопада 2016 року, виданою директором ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» ОСОБА_2 , станом на 23 листопада 2016 року заборгованості перед позивачем по виплатам підприємство немає.
Із розрахунку суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, наданого відповідачем, суди виявили, що суми заборгованості по заробітній платі виплачувались позивачу частинами: 09 грудня 2014 року - 200 грн, 22 грудня 2014 року - 300 грн, 27 січня 2015 року - 200 грн, 26 лютого 2015 року - 200 грн, 05 березня 2015 року - 100 грн, 12 березня 2015 року - 200 грн, 27 липня 2015 року - 200 грн, 25 листопада 2015 року - 250 грн, 29 грудня 2015 року - 200 грн, 06 травня 2016 року - 200 грн, 29 вересня 2016 року - 962, 62 грн.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
Згідно зі статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника в зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.
З огляду на наведені мотиви, Верховний Суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.
Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого в постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням № 6-113цс16.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У справі, яка переглядається, суди, встановивши, що в день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 грудня 2014 року по 18 вересня 2017 року.
Проте, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір стягнутого на користь позивача відшкодування, виходячи з такого.
У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до матеріалів справи та встановлених судами попередніх інстанцій обставин протягом 2014-2016 років відповідач добровільно здійснював часткову виплату заробітної плати в обсязі, меншому ніж належало позивачу при звільненні, яка, знаючи, що така сума не відповідає дійсному розміру заборгованості роботодавця, звернулася із цим позовом до суду лише в жовтні 2016 року, що не свідчить про послідовність і добросовісність поведінки позивача щодо реалізації своїх трудових прав на одержання належних при звільненні сум.
Колегія суддів ураховує, що визначена судами сума середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні (32 694, 34 грн) більш ніж у десять разів перевищує суму невиплаченої позивачу заробітної плати (3 084, 23 грн)
Верховний Суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні порівняно із сумою заборгованості із заробітної плати є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, Верховний Суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3 000 грн. 
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Тому в відповідній частині судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 3 000 грн.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення     у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що в справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, судові рішення підлягають зміні зі зменшенням розміру стягнутого з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 32 694, 34 грн до 3 000 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» задовольнити частково.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 29 листопада 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши його розмір з 32 694, 34 грн до 3 000 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов	
Судді:	В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук	
 	                                   М. Ю. Тітов