ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року 
м. Київ

Справа №  903/206/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Пільков К.М., Мачульський Г.М.,

за участю секретаря судового засідання - Шпорта В.О.

розглянувши касаційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області на рішення Господарського суду Волинської області від 07.11.2019 (суддя Дем`як В.М.) та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 (головуючий суддя - Тимошенко О.М., судді: Демидюк О.О., Крейбух О.Г.)

за позовом Заступника керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури Волинської області в інтересах держави 
до 1.Нововолинської міської ради Волинської області,
2. Киричук Людмили Володимирівни 
про скасування рішення Нововолинської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та зобов`язання повернути нежитлове приміщення у комунальну власність, 

За участю представників сторін:
прокурор: Збарих С.М. - прокурор відділу,
від відповідача-1: не з`явився,
від відповідача-2: не з`явився,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. Заступник керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Нововолинської міської ради Волинської області та Киричук Людмили Володимирівни та просив:
- скасувати рішення Нововолинської міської ради №14/11 від 24.02.2017 "Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки" в частині включення до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 2017 році нежитлового приміщення площею 51,6 кв.м. за адресою :15 Мікрорайон, будинок 33, шляхом його викупу орендарем.
- визнати недійсним договір купівлі-продажу частини вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від 04.07.2017, який укладено між територіальною громадою міста Нововолинська в особі Нововолинської міської ради та Киричук Людмилою Володимирівною ;
- зобов`язати Киричук Людмилу Володимирівну повернути частину вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку "літер А-9", площею 51,6 кв.м., що знаходяться за адресою: Волинська обл., м. Нововолинськ, 15-ий Мікрорайон, 33, у комунальну власність територіальної громади м. Нововолинська в особі Нововолинської міської ради. 
1.2. В обґрунтування вимог вказує, що відповідачами недотримано законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", щодо прийняття рішення Нововолинською міською радою №14/11 від 24.02.2017 "Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки", яка передує підписанню договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.07.2017.
1.3. Відповідач-1 проти позову заперечував, просив закрити провадження в частині першої позовної вимоги, оскільки це акт індивідуальної дії, який застосовується одноразово і після реалізації вичерпав свою дію, в решті позовних вимог відмовити, вказуючи на пропуск позовної давності.
Відповідач-2 просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі за безпідставністю вимог.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.11.2019, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2020, в позові відмовлено.
3. Процедура касаційного провадження у Верховному Суді
3.1. 18.03.2020 (згідно з відміткою на конверті) Заступником прокурора Рівненської області до Касаційного господарського суду подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду Волинської області від 07.11.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 у справі №   903/206/19.
3.2. Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2020 у справі №  903/206/19 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Пільков К.М., Мачульський Г.М.
3.3. 04.05.2020 суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження по справі та призначення до розгляду на 24.06.2020, якою повідомлено учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги та визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 21.05.2020.
3.4. 22.06.2020 судом отримано відзив на касаційну скаргу, направлений відповідачем-2 на адресу суду 20.06.2020.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" на території України продовжено карантин до 22.06.2020.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX (який набрав чинності 02.04.2020) розділ X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України було доповнено пунктом 4 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".
Враховуючи вказані норми чинного законодавства строк на подачу відзиву на касаційну скаргу є продовженим в силу вищевказаного Закону, тому суд приймає поданий відповідачем-2 відзив.
3.5. В судове засідання з`явився прокурор, який просив суд задовольнити касаційну скаргу, скасувати судові рішення, прийняти нове, яким в повному обсязі задовольнити позовні вимоги. Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату,  час та  місце розгляду касаційної скарги.
4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
4.1. У касаційній скарзі Заступник прокурора Рівненської області просить прийняті у справі рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
4.2. Скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій не було враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 20.02.2020 у справі №297/616/17 щодо сумісності заходу втручання держави в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті  1  Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
4.3. У відзиві на касаційну скаргу відповідач-2 просить суд відмовити у її задоволенні з підстав помилковості доводів скаржника, а судові рішення залишити без змін, як законні та правомірні.
5. Фактичні обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
5.1. Між Житлово-комунальним об`єднанням Нововолинської міської ради, в особі генерального директора ЖКО ОСОБА_3 (Орендодавець), та підприємцем Киричук Людмилою Володимирівною (Орендар) 18.08.2014 укладено договір оренди майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Нововолинська за № 109. 
Відповідно до п.1.1 даного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування комунальне майно, а саме нежитлове приміщення площею 51,6 кв.м., розміщене за адресою: м. Нововолинськ, 15-й м-н , 33  на першому поверсі будинку, що перебуває на балансі ЖКО, вартість якого визначена розрахунком експертної оцінки станом на 01.08.2014 і становить 68 022,24 грн.
Згідно з п.1.2 даного договору майно передається з метою здійснення підприємницької діяльності під склад. 
Пунктом 2.2 договору передбачено, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається територіальна громада міста Нововолинська, а орендар користується ним протягом строку оренди.
Згідно пункту 6.4 договору одним із прав Орендаря є переважне право на викуп об`єкта оренди у разі відсутності заборгованості з орендної плати.
Строк дії договору становить 2 роки 11 місяців, що діє з 18 серпня 2014 року по 17 липня 2017 року включно.
З наявного в матеріалах справи акту приймання-передачі орендованого майна від 18.08.2014 судами встановлено, що орендодавець - Житлово-комунальне об`єднання Нововолинської міської ради в особі генерального директора ОСОБА_3 за умовами договору №109 від 18.08.2014 передало, а орендар - підприємець Киричук Л.В. прийняла нежитлове приміщення площею 51,6 кв.м. за адресою: м . Нововолинськ , 15-й м-н , 33 , в користування на умовах оренди.
5.2. Рішенням від 16.12.2013 за № 29/6 Нововолинська міська рада затвердила Програму забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018. 
Згідно розділу 3 метою програми є: захист майнових територіальної міста Нововолинська; забезпечення організації процесу приватизації майнових об`єктів комунальної власності міста Нововолинська 2014-2018.
5.3. В подальшому рішення Нововолинської міської ради від 24.02.2017 за № 14/11 внесено зміни в Додаток 1 Програми забезпечення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки. Зокрема, в п. 1 рішення визначено перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 2017 році. Згідно додатку 1, у переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 2017 році, під номером 6 вказано, що нежитлове приміщення площею 51,6 кв.м. за адресою: м. Нововолинськ, 15-й м-н , 33 підлягає приватизації шляхом його викупу орендарем.
5.4. Громадянка Киричук Л.В. 02.06.2017 звернулась до Нововолинської міської ради із заявою про приватизацію об`єкта малої приватизації, що перебуває на балансі ЖКО Нововолинської міської ради за № 273.
5.5. В подальшому 04.07.2017 між територіальною громадою міста Нововолинська Волинської області в особі Нововолинської міської ради Волинської області від імені якої діє перший заступник міського голови, секретар міської ради Сторонський Андрій Миронович (Продавець) та - Киричук Людмилою Володимирівною (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення багатоквартирного будинку.
Згідно п. 1.1 Договору, продавець продає, а покупець купує частинку вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку «літер А-9», площею 51,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Нововолинськ, 15-й м-н , 33 - у відповідності з рішенням № 14/11 Нововолинської міської ради Волинської області від 24.02.217 року «Про внесення змін до Програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018 роки» та рішенням № 17/17-1 Нововолинської міської ради Волинської області від 24.05.2017 «Про затвердження експертної оцінки майна, яке підлягає приватизації», та яке належить територіальній громаді міста Нововолинська Волинської області, в особі- Нововолинської міської ради Волинської області, право власності за якою зареєстровано 25.01.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером: 18702764 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1155210207107.
Пунктом 1.2 даного договору (в редакції зі змінами до нього від 18.07.2018), сторони визначили, що ринкова вартість предмету договору становить 210 000 грн. із врахуванням ПДВ - 35 000,00 грн. згідно висновку про вартість, наданого Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь-експерт» (Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 17187/14 від 14.11.2014 року) від 30.04.2017.
Згідно акту передачі проданого нерухомого майна від 05.07.2017 продавець Нововолинська міська рада передала, а покупець Киричук Л.В. прийняла частину вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку, площею 51,6 кв.м., за адресою: м . Нововолинськ, 15-й м-н , 33. 
5.6. З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 155508563 договір купівлі-продажу частини вбудованого нежитлового приміщення багатоквартирного будинку, загальною площею 51,6 кв.м., зареєстрований 04.07.2017 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35981476 від 04.07.2017.
6. Короткий виклад мотивів судових рішень судів попередніх інстанцій
6.1. Місцевий суд відмовив у позові за наслідками спливу позовної давності за заявленими вимогами. 
6.2. Апеляційна інстанція, визнавши такі висновки місцевого суду помилковими, підтримала відмову у позові з огляду на прецеденту практику Європейського суду з прав людини, вказавши, що прокурором не доведено суспільної значимості та об`єктивної необхідності для надання державі мотивів втручання в право на мирне володіння майном пропорційно визначеним цілям.
7. Позиція Верховного Суду
7.1. Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України в редакції станом на момент подання касаційної скарги (далі ГПК):
1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов`язані з переоцінкою доказів та встановленням по новому обставин справи.
7.2. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній із 08.02.2020), у ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
7.3. Відкриваючи касаційне провадження, суд касаційної інстанції виходив, зокрема із того, що скаржник обґрунтував наявність підстав для касаційного оскарження, передбачених наведеним пунктом частини 2 статті 287 ГПК, і таке обґрунтування полягало у неврахуванні судом апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 05.02.2020 у справі №297/616/17 щодо сумісності заходу втручання держави в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
7.4. Дослідивши доводи касаційної скарги та заперечень на неї колегія суддів касаційного суду приймає до уваги таке.
7.5. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Перший протокол ратифікований Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. 
При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.
7.6. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.
Згідно вказаної практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
7.7. Такі правові висновки викладені як у постановах Верховного Суду  від 05.02.2020 у справі № 297/616/17 та від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, наведених прокурором, так і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №357/9328/15-ц та у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №922/2246/19.
Водночас наведені правові позиції вказували, що зазначені висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. 
Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.
7.8. Так, ч.3 ст.7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" у редакції від 06.08.2014, що була чинною на час прийняття спірного рішення від 24.02.2017 №14/11 (далі Закон), визначено, що:
"Включення об`єктів малої приватизації до переліків, зазначених у частині першій цієї статті, здійснюється з ініціативи державного органу приватизації, уповноваженого органу управління чи покупця."
З  оскаржуваних судових рішень не вбачається судового дослідження та встановлення факту того, за чиєю саме ініціативою: Нововолинської міської ради Волинської області чи Киричук Людмили Володимирівни було включено спірне майно до рішення Ради від 24.02.2017 №14/11, яке було визнано судами як незаконне, і, якщо саме відповідача-2, то чи законними були її дії, якщо ні - яким чином це впливає на оцінку вищевказаних критеріїв втручання у її право на майно.
7.9. З урахуванням викладеного, колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги і посилання скаржника в цій частині на правові висновки, наведені у постановах Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №297/616/17 та від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15. 
7.10. Проте, суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
7.11. Суди попередніх інстанцій визнали, що Нововолинська міська рада недотримала законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", щодо прийняття рішення від 24.02.2017 №14/11 «Про внесення змін до програми забезпечення оформлення права власності та процесу приватизації об`єктів комунальної власності міста Нововолинська на 2014-2018» та укладення договору купівлі-продажу від 04.07.2017, тобто, фактично дійшли висновку про незаконність спірного рішення та укладеного на його підставі договору.
Суди свої висновки мотивували тим, що відносно спірного нежитлового приміщення багатоквартирного будинку «Літер А-9» площею 51,6 кв.м. не приймалось окреме положення про порядок відчуження об`єктів комунального майна, крім цього, аукціон та конкурс з приводу укладення договорів оренди та договорів купівлі- продажу Нововолинською міською радою не проводився.
7.12. Разом з цим, ще у суді першої інстанції відповідач-2 посилався на переважне право викупу спірного приміщення, передбачене умовами пункту 6.4 договору оренди №109 від 18.08.2014, та на здійснення поліпшення орендованого майна не менше ніж на 25 відсотків його ринкової вартості (а.с.144-147 т.1).
7.13. При цьому, пункт 1 частини 1 статті 18-2 названого Закону встановив, що:
"Приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей:
1) у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна."
З  оскаржуваних судових рішень не вбачається судового дослідження та висновків щодо доводів відповідача-2 про те, що вона здійснила поліпшення спірного майна не менше ніж 25 відсотків його ринкової вартості.
Також, в них відсутня правова оцінка, чому суди визначили, що цей пункт Закону підлягає застосуванню саме до спірних правовідносин, оскільки, як слідує з наведеної норми, вона стосується саме державного майна, а в даному випадку спір виник через приватизацію комунального майна.
Разом з цим, про те, що вказаний Закон регулює правовідносини щодо приватизації як державного, так і комунального, майна свідчить, зокрема, стаття 4 цього Закону.
7.14. Крім того, у частині 1 статті 11 Закону зазначено, що:
"Викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами."
Частина 1 статті 289 Господарського кодексу України у редакції від 08.12.2016, визначала, що:
"Орендар має право на викуп об`єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди."
Абзац 6 частини 1 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у редакції від 24.05.2016, котра була чинною на час прийняття відповідачем-1 спірного рішення, передбачав:
"Нерухоме майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної рикордонної служби  України, Державної кримінально-виконавчої  служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, правоохоронних органів і органів доходів і зборів, що не використовується зазначеними  органами для здійснення своїх функцій, може бути передано в оренду без права викупу орендарем та передачі в суборенду."
Конструкція вказаної норми, як і попередньої, свідчить, що передача майна в оренду без права викупу розглядалася на той момент законодавцем більше як виключення з правила, ніж правило.  
7.15. Як встановлено у справі, згідно з пунктом 6.4 договору одним із прав Орендаря є переважне право на викуп об`єкта оренди у разі відсутності заборгованості з орендної плати.
7.16. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як "майнові права", а отже, як "майно" (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Бейелер проти Італії " (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).
За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб "очікування" було "легітимним", воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28.09.2004 у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia), заява №44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Копецький проти Словаччини", § 35).
Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має "легітимне очікування" успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (див. для порівняння mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02.07.2002 у справі "Гайдук та інші проти України" (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Копецький проти Словаччини", § 50) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16).
7.17. Зазначене у сукупності свідчить, що суди неналежним чином дослідили доводи відповідача-2 в цій частині, які стосуються основного предмету доказування у даній справі, а саме, чи дійсно мало місце порушення законодавства, яке регулювало спірні правовідносини, при прийнятті оскаржуваного рішення від 24.02.2017 за №14/11 та укладанні на його підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2017, та дійшли в цій частині передчасних висновків про незаконність спірних рішення та договору.
Разом з тим, суд касаційної інстанції в силу положень наведеної ч.2 ст.300 ГПК позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність. 
8. Висновки Верховного Суду
8.1. Згідно з ч.ч.1,2,5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України:
"1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи."
Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014:
"Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява    № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року)."
8.2. Згідно з п.2 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України:
"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:
2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду."
Відповідно до  п.п.1,3 ч.3 ст.310 Господарського процесуального кодексу України:
"Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; 
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи."
8.3. На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення касаційної Заступника прокурора Рівненської області, скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
8.4. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області на рішення Господарського суду Волинської області від 07.11.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 задовольнити частково.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 та рішення Господарського суду Волинської області від 07.11.2019 у справі №903/206/19 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               І. Кушнір

Судді                                                                                                            К. Пільков

                                                                                                    Г. Мачульський