Номер провадження: 22-ц/813/5421/20 
Номер справи місцевого суду: 522/17891/15-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
          головуючого судді: Драгомерецького М.М .
                               суддів:  Дрішлюка А.І.,
                                             Громіка Р.Д.,
                   при секретарі:  Лопотан В.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на ухвалу Приморського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року за заявою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання по цивільній справі №522/17891/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
В С Т А Н О В И В: 
31 серпня 2015 року ПАТ КБ «Правекс – Банк» звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2016 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
15 жовтня 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернулось до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання по даній справі.
Мотивуючи вимоги заяви тим, що Приморським районним судом м. Одеси 21 січня 2016 року було ухвалено рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс Банк» заборгованість у розмірі 86 324,58 дол.США, що еквівалентно по курсу НБУ станом 21.01.2016р. – 2 128 764,14 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн.. 
15 січня 2018 року Приморським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, а саме з ПАТ КБ «Правекс Банк» на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». 
05 лютого 2018 року та 02 серпня 2018 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на адресу суду було направлено заяви щодо видачі копії вищевказаної ухвали від 15 січня 2018 року, проте лише 25 вересня 2019 року на адресу заявника надійшла копія зазначеної ухвали.
У зв`язку з тим, що весь цей період часу ТОВ не мало змоги пред`явити виконавчий лист до виконання, а строк представлення виконавчого листа на виконавчому документі зазначено до 22 березня 2019 року, що призвело до того, що заявником пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання. У зв`язку з тим, що рішення суду залишається невиконаним, боржник добровільно виконати рішення суду відмовляється, заявник звернувся до суду із зазначеною заявою.
Ухвалою Приморського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити вимоги заяви, посилаючись на порушення норм процесуального права. 
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 14 вересня 2020 року. 
Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши  матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо  закон  або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно  до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Згідно статті 18 ЦПК України, чинного на час звернення стягувача до суду з заявою, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, -і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом
Статтею433 ЦПК України, чинного на час звернення стягувача до суду з заявою, передбачено, що, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення. Про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд постановляє ухвалу.
Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа №522/17891/15 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства КБ «Правекс Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 86 324,58 дол. США, що за курсом НБУ станом 21 січня 2016 року еквівалентно 2 128 764,14 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн..
30 вересня 2016 року представник ПАТ КБ «Правекс Банк»» звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа. 10 жовтня 2016 року виконавчий лист було видано. 
10 серпня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимогами за кредитами, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №3276-011/07Р від 25 вересня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ОСОБА_1 , перейшла до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
17 жовтня 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернувся до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження й ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року заяву ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження  задоволено та замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) – Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» на правонаступника – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» при виконанні рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2016 року по справі №522/17891/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Копію зазначеної ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня  2018 року направлено сторонам по справі.
Заявник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в заяві про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання зазначив, що товариство 05 лютого 2018 року зверталося до суду із заявою про видачу копії ухвали суду від 15 січня 2018 року, але судом не було надано відповіді. Повторно представник заявника 02 серпня 2018 року звернувся до суду із заявою про видачу копії ухвали суду від 15 січня 2018 року про заміну сторони виконавчого провадження, копію якої заявником було отримано лише 25 вересня 2019 року, з відміткою на супровідному листі дата вихідного листа зазначена 04 вересня 2018 року. У зв`язку з тим, що на виконавчому листі строк пред`явлення виконавчого листа до виконання зазначений до 22 березня 2019 року, а весь цей час ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не мала змоги пред`явити зазначений виконавчий лист до виконання й заявник був змушений звернутися до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відмовляючи у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документи до виконання, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» своєчасно отримало копії ухвал від 15 січня 2018 року, а саме 01 березня 2018 року та 10 жовтня 2018 року, тобто до встановлено судом строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, а саме, до 22 березня 2019 року, а заявник не довів поважність причин пропуску строку та не надав жодних доказів поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволені заяви представника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі не можливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).
Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства – обов`язковість рішень суду.
Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно із положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. 
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).
У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.  
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за  її межами. 
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно з положеннями частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
При цьому Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку причин пропуску строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі виконавчих листі до виконання протягом визначеного законом строку. 
Тому, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
На теперішній час заборгованість ОСОБА_1 перед Банком не погашена, отже виконавчі документи підлягають подальшому примусовому виконанню.
Суд першої інстанції не навів в ухвалі переконливих мотивів не прийняття до уваги наданих заявником документів у підтвердження поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання (т. 2, а. с. 6,7). 
Крім того, колегія суддів вважає, що у даному випадку недбалість осіб, які представляють інтереси юридичної особи в цивільній справі, не може служити підставою для позбавлення заявника  ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права на виконання судового рішення.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21 лютого 2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції –  гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «... якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про відмову у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 Керуючись ст. ст. 368 - 371, 374, 376, 379, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задовольнити частково, ухвалу Приморського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви . 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складено: 14 вересня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

А.І.Дрішлюк

                                                                                                                   Р.Д.Громік