ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" червня 2020 р.                                                              Справа №921/723/19
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
головуючий суддя                                                                          Желік М.Б.
судді                                                                                                  Орищин Г.В.
                                                                                                           Галушко Н.А.
за участю секретаря судового засідання Федорів Н.В.
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сарсама Сервіс» б/н від 20.03.2020 (вх.№01-05/1135/20 від 23.03.2020) 
на рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2020 (суддя О.В. Руденко, повний текст рішення складено 24.02.2020) 
у справі № 921/723/19
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «УПК Трейдінг», м. Київ, до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сарсама Сервіс», м.Скалат, Підволочиський район, Тернопільська область
про      стягнення заборгованості в розмірі 674 411,25 грн.
за участю представників: не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2020 у справі №921/723/19 позов задоволено частково, стягнуто з ТзОВ «Сарсама Сервіс» на користь ТзОВ «УПК Трейдінг» 375 000,00 грн. основної заборгованості, 58 948,44 грн. інфляційних втрат та 6 509,23 грн. в рахунок повернення сплаченого судового збору, в решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною  скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2020 у зв`язку із отриманням повного тексту рішення 29.02.2020, оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2020 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії - Орищин Г.В., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.03.2020 апеляційну скаргу залишено без руху та встановлено скаржнику десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 15 174,25 грн.
          Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.04.2020, після усунення недоліків апеляційної скарги, Товариству з обмеженою відповідальністю «Сарсама Сервіс» поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2020 у справі №921/723/19, відкрито апеляційне провадження, зупинено дію оскарженого рішення, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 20.05.2020.
18.05.2020 на адресу суду від ТзОВ «УПК Трейдінг» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін. Разом з відзивом позивач подав суду клопотання про розгляд справи без участі представника у зв`язку із дією на території України карантинних заходів для запобігання поширенню коронавірусу COVID-19.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.05.2020 за клопотанням апелянта розгляд справи було відкладено на 17.06.2020.
В судове засідання  17.06.2020 сторони не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання.
Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду зазначає, що неявка в судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Врахувавши те, що явка сторін в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, позивач у встановлений судом строк подав відзив на апеляційну скаргу, а також клопотання про розгляд справи без участі представника, клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не находило, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю «УПК Трейдінг» звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сарсама Сервіс» про стягнення заборгованості.  
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав умов договору поставки №1-10/17 від 12.10.2017 в частині своєчасної та повної оплати поставленого товару, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість, сума якої, з врахуванням інфляційних витрат та штрафних санкцій, заявлена до стягнення у судовому порядку.
Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, зазначав, що позивач не врахував того факту, що зобов`язання, які виникли сторонами не були детерміновані, тобто строк їх виконання визначений не був, зокрема, п.6.1. договору передбачає лише спосіб поставки після 100% передоплати, а відповідно, на випадки, коли передоплата здійснена не була, має поширюватися загальна норма щодо 7-ми денного строку від дня пред`явлення вимоги, яка пред`явлена не була. Також у відзиві відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог про стягнення пені. 
Ухвалюючи оскаржене рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково, а саме в частині стягнення основного боргу та інфляційних нарахувань, у стягненні пені - відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскаржене рішення постановлене з порушенням норм матеріального права. Так, скаржник вважає позов передчасним, оскільки зобов`язання, які виникли між сторонами не були детерміновані, тобто строк їх виконання визначений не був, зокрема, конструкція п.6.1. договору поставки №1-10/17 від 12.10.2017 передбачала лише спосіб поставки після 100% передоплати, відповідно на випадки, коли передоплата здійснена не була, має поширюватись загальна норма 7-денного строку від дня пред`явлення вимоги, яка пред`явлена не була (відповідач не вважає претензію вимогою, бо така є виявом більш процесуальних, ніж матеріальних правовідносин). Апелянт зазначає, що суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував застосований ним в оскаржуваному рішенні підхід, відповідно до якого зобов`язання щодо оплати, яке випливає з договору поставки настає з моменту такої поставки.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані загальні положення частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, оскільки термін виконання зобов`язання, що виникає із правовідносин поставки (купівлі-продажу) чітко встановлений спеціальною нормою права у статті 692 цього кодексу. Зокрема, покликається на Оглядовий лист Вищого господарського суду від 29.04.2013 №01-06/767/2013, у якому зазначено, що строк виконання грошового зобов`язання, що випливає з відносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальної нормою статті 692 ЦК України та не може ставитись в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку ч.2 ст.530 ЦК України. Окрім того, зазначає, що позивач вживав заходів з метою досудового врегулювання спору, і був готовий до укладення мирової угоди під час судового розгляду, однак, відповідач ухиляється від сплати боргу. 
Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції вірно встановив наступні фактичні обставини справи.
12 жовтня 2017 року між ТзОВ «УПК Трейдінг» (як постачальником) та ТзОВ «Сарсама Сервіс» як покупцем, було укладено договір поставки №1-10/17, згідно з п.1.1. якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність, а покупець прийняти і оплатити продукцію (щебінь із природного каменю, відсів із природного каменю тощо, відповідно до заявок покупця).
Ціна продукції договірна, узгоджується сторонами в специфікаціях та/або в рахунку-фактурі на кожну замовлену партію продукції. Загальна сума договору становить вартість всієї продукції, поставленої під час терміну дії договору до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.п. 2.1, 2.4. договору). 
У 4-му розділі договору сторони визначили, що постачальник здійснює поставку продукції відповідно до заявки покупця на відвантаження, попередньо погодженої з постачальником. Поставка продукції здійснюється не пізніше 7-ми календарних днів з дати перерахування постачальнику суми попередньої оплати за замовлену ним продукцію. Відповідно до п.4.5 цього розділу договору обов`язок постачальника вважається виконаним  у момент поставки продукції на станцію призначення покупця (одержувача). Конкретною датою, що свідчить про момент поставки продукції покупцеві є відмітка про отримання продукції від перевізника (як-от: відмітка (штемпель) на залізничній накладній чи іншому товаро-транспортному документі, який супроводжує продукцію до місця призначення). Підписана (в тому числі скріплена печаткою) покупцем видаткова накладна підтверджує фактичне отримання ним кожної окремої партії замовленої продукції. З моменту поставки продукції у нього виникає право власності на цю продукцію і до нього переходять всі ризики, пов`язані із цією продукцією. 
Кожна партія продукції, що поставляється постачальником оформлюється наступними документами: рахунок-фактура, специфікація (або додаткова угода, додаток до договору), видаткова накладна (  п.5.1 договору).    
У п.6.1 угоди сторони обумовили, що відповідно до виставленого постачальником рахунку-фактури, покупець оплачує замовлену партію продукції шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок постачальника суми передоплати в розмірі 100% вартості замовленої партії продукції, якщо щодо окремої партії продукції сторонами не встановлені інші умови оплати, в порядку визначеному цим договором та додатковими домовленостями сторін. 
За узгодженням контрагентів можливі інші способи розрахунків, які не суперечать законодавству України (п.6.2 договору).
Пунктом 6.5 договору обумовлено, що в разі необхідності сторони складають акт звірки взаєморозрахунків, який оформляється і підписується сторонами раз на місяць, не пізніше 15 числа місяця наступного за місяцем відвантаження. 
За змістом п.9.9 цей договір набуває чинності з дати укладення, підписання уповноваженими представниками учасників і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до остаточного виконання сторонами своїх зобов`язань, що виникли за цим договором. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік, якщо будь-яка із сторін не заявить письмово про його розірвання протягом 30 календарних днів до закінчення терміну його дії та в разі підписання сторонами відповідної додаткової угоди до договору про продовження строку його дії на наступний календарний рік. 
Не зважаючи на недотримання відповідачем п.п. 6.1 правочину, ТзОВ «УПК Трейдінг» поставило товар покупцю на загальну суму 2 857 660,84 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: -  №88 від 13.06.2018 на суму 263 605,08 грн; - №89 від 14.06.2018 на суму 59 367,05 грн; - №95 від 23.06.2018 на суму 417 877,18 грн; - №101 від 27.06.2018 на суму 90 371,28; - №102 від 28.06.2018 на суму 163 503 грн; - №106 від 11.07.2018 на суму 468 664,20 грн; - №117 від 25.08.2018 на суму 333 131,53 грн; - №132 від 04.11.2018 на суму 257 170,68 грн; - №133 від 04.11.2018 на суму 103 738,20 грн; - №134 від 05.11.2018 на суму 254 213,86 грн; - №137 від 05.11.2018 на суму 69 175,67 грн; - №138 від 06.11.2018 на суму 376 843,11 грн. 
Зазначені первинні документи бухгалтерського обліку підписані представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, скріплені печатками підприємств. 
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що факт поставки відповідачу матеріальних цінностей на загальну суму 2 857 660,84 грн. підтверджений належними, допустимими та достовірними доказами.
Також, як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ «Сарсама Сервіс» лише частково розрахувалось за поставлений товар. Зокрема, наявними у справі платіжними дорученнями та виписками із банківських рахунків підтверджується проведення відповідачем часткової оплати за отримані ТМЦ на загальну суму 2 482 660,84 грн. 
Відтак, заборгованість відповідача за поставлений позивачем товар становить 375 000 грн.
Водночас, колегія суддів вважає безпідставним посилання місцевого господарського суду на підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками акт звірки взаємних розрахунків за період 06.11.2018 - 04.10.2019 за договором №1-10/17 від 12.10.2017, оскільки копія акту, що міститься в матеріалах справи не засвідчена жодним чином та не може вважатись достовірним доказом в силу вимог ч.2 ст.91 ГПК України, відповідно до якої письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Із цією правовою нормою кореспондуються і положення статті 174 ГК України, за якою господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.
За приписами ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Аналогічні за змістом норми містяться і в  ст.ст. 509, 526 ЦК України.
До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки. 
Відповідно до ст. 712 ЦК України, ч. 1 ст.265 ГК України,  за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
  Відповідно до ч.1 ст.693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до  статті 530  цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення  статті 538  цього Кодексу.
Відповідно до п.6.1. договору поставки, сторони обумовили здійснення розрахунку за товарно-матеріальні цінності шляхом передоплати у розмірі 100%. Однак, спірні поставки товару фактично були проведені без отримання постачальником авансових платежів.
Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 538 Цивільного кодексу України, яка регламентує зустрічне виконання зобов`язання.
 Відповідно до ч.2, ч.4 ст. 538 ЦК України при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.
  Враховуючи наведені правові норми колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що у спірних правовідносинах обов`язок покупця щодо оплати  виник з моменту прийняття ним  матеріальних цінностей, який зафіксований у товаросупровідних документах, а саме видаткових накладних із відмітками ТзОВ «Сарсама Сервіс» про отримання товару, копії яких знаходяться у матеріалах справи. Адже у абз.2 п.4.5 договору,  його учасники домовилися про те,  що підписана  (в т.ч. скріплена печаткою) покупцем видаткова накладна підтверджує фактичне отримання ним кожної окремої партії замовленої продукції. 
При цьому, приписи ч.7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Наведеним також спростовуються доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 530 ЦК України, а також про відсутність в цій частині обґрунтування в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
За таких обставин, сума основної заборгованості перед позивачем станом на час звернення із позовом та вирішення даного спору становить 375 000 грн, яка відповідачем не спростована, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.
У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що  прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Згідно із поданим  позивачем розрахунком, за неналежне виконання умов договору товариству  за період з жовтня 2018 по липень 2019 нараховані інфляційні збитки в сумі 58 968,41 грн.  
Колегія суддів, здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку інфляційних збитків, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правомірно заявленими інфляційні є збитки у розмірі 58 948,44 грн., а в решті позовних вимог в цій частині слід відмовити за необґрунтованістю.
У відповідності до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. 
Тобто, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.
Сторони  у договорі поставки №1-10/17 від 12.10.2017 не передбачили такий вид відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання, як нарахування пені. 
Таким чином, суд першої інстанції вірно застосував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18, та зважаючи на те, що умовами спірного договору не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, відмовив позивачу у задоволенні позову в частині стягнення пені.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5  статті 236 ГПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.
Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають  задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
В порядку положень ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.
          Враховуючи, неявку сторін в судове засідання, у відповідності до положень ч.5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення постанови у цій справі є дата складення повного судового рішення.
          Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сарсама Сервіс» б/н від 20.03.2020 (вх.№01-05/1135/20 від 23.03.2020) - відмовити.
2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2020 - у справі №921/723/19 залишити без змін.
3. Судовий збір, сплачений заявником за подання апеляційної скарги - покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню. 

Матеріали справи №921 /723/19 повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 30.06.2020

                      Головуючий суддя                                        Желік М.Б. 

                                             суддя                                                   Орищин Г.В.

                                          суддя                                                             Галушко Н.А.