П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 серпня 2020 р.	м. Одеса	Справа № 400/631/20	

 	                     Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.                      рішення суду першої інстанції прийнято у м. Миколаїв                      14 квітня 2020 року	

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача:                                                  Яковлєва О.В.,
суддів                                                                      Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: визнання протиправною бездіяльність щодо здійснення нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року задоволено позовні вимоги.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що є помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, так як у спірному періоді військовослужбовцям не надавались додаткові відпустки у зв`язку з особливим періодом, а як наслідок позивач не отримав права на відповідну грошову компенсацію невикористаної додаткової відпустки, як учасник бойових дій.
Також, апелянт зазначає, що позивач не має права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так як спірна грошова компенсація невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, не виплачувалась позивачу, а право на її отримання перевіряється у межах даної справи.
Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно не надано правової оцінки його посиланням на численну судову практику Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - частковому скасуванню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 04 липня 2017 року (а. с. 16).
В даному випадку, позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 02 жовтня 2017 року № 176 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а. с. 19).
При цьому, 29 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою (а. с. 21) щодо надання грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
В свою чергу, листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01 листопада 2019 року № 4/6842 позивачу відмовлено у задоволенні його вимог (а. с. 22).
В свою чергу, вважаючи, що Миколаївським обласним військовим комісаріатом протиправно не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у 2017 році, яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про задоволення позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин позивач мав право на отримання спірної компенсації, а також на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з чим частково погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно з п. 12 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
В свою чергу, Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Відповідно до ст. 16-2 ЗУ «Про відпустки», учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Між тим, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно абз. 3 п. 14 ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Крім того, згідно ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивачем оскаржено бездіяльність Миколаївського ОВК щодо виплати його грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки у 2017 році, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
В даному випадку, сторонами у справі не заперечується, що позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у 2017 році.
В свою чергу, аналіз зазначених норм свідчить про те, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію.
При цьому, право на отримання додаткової відпустки може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Між тим, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм має виплачуватись компенсація за всі невикористані ними дні щорічної та додаткової відпустки.
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017 році додаткову відпустку як учасник бойових дій.
Крім того, колегія суддів зазначає, що дана справа в частині відповідних вимог є типовою, а тому при її розгляді потрібно керуватись висновками Верховного Суду, що викладені в постанові від 21 серпня 2019 року, ухваленій у зразковій справі № 620/4218/18.
В свою чергу, щодо висновку суду першої інстанції про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
В даному випадку, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так як йому станом на день звільнення з військової служби та виключення з особових списків військової частини (02 жовтня 2017 року) не виплачено компенсації за невикористану додаткову відпустку.
В даному випадку, позивач вважає, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.
При цьому сторонами у справі не заперечується того, що позивачу не виплачено спірної компенсації.
В свою чергу, з даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду 05 лютого 2020 року.
Між тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право особи на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, зокрема строком звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, що установлений чинним процесуальним законодавством.
В даному випадку, як зазначалось колегією суддів вище, свою вимогу про стягнення грошового забезпечення за час здійснення розрахунку при звільненні позивач обґрунтовує посиланнями на норми загального трудового законодавства, так як спеціальним законодавством, регулюючим проходження військової служби, не врегульовано порядку здійснення відповідної виплати.
В свою чергу, ст. 233 КЗпП України встановлено спеціальний 3-місячний строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлено.
Вказаний висновок колегії суддів відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 25 липня 2019 року (справа № 2140/1471/18).
Внаслідок чого, колегія суддів вважає, що про порушення своїх прав у межах спірних правовідносин позивач мав дізнатись ще 02 жовтня 2017 року, а саме у день виключення із списків особового складу військового комісаріату 
Тому, колегія суддів вважає, що позивачем пропущено встановлений строк звернення до суду у відповідній частині його вимог.
При цьому, беручи до уваги, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки вказаним обставинам, колегія суддів вважає, що судом допущено порушення норм процесуального права, які є підставою часткового скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 122, 123, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року, в частині висновку про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку - скасувати, залишивши без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині, згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.
В решті – залишити без змін рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

   Головуючий суддя 	 	Яковлєв О.В.	
   Судді	    	Градовський Ю.М.    Крусян А.В.