ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15623/19                                                                            Головуючий у 1 інстанції: Пащенко К.С.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.               
                                                    
                                                    ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Горяйнова А.М.
                                                                 Мєзєнцева Є.І.
За участю секретаря                               Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення, дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства оборони України в якому просив:
- визнати дії та бездіяльність відповідачів щодо невиконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 серпня 2018 у справі № 760/9306/17 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018 року у цій справі протиправними;
- визнати протиправним та скасувати Рішення засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.06.2019 року, яке було оформлено протоколом № 76 від 14.06.2019 року про відмову в призначені одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ;
- визнати протиправною та скасувати постанову Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 11.07.2019 року про закриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 760/9306/17, виданого 16.01.2019 року Солом`янським районним судом м. Києва про зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення за результатами розгляду питання про призначення та виплату ОСОБА_1   одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності III групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до   Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   та   постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №  975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні;
- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08.08.2018 року у справі № 760/9306/17 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018  року з урахуванням висновків, викладених у цих рішеннях. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року закрито провадження в адміністративній справі № 640/15623/19 за позовом б/н від 12.08.2019 ОСОБА_1 в частині позовних вимог до Міністерства оборони України.     
Не погодившись з ухвалою суду позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду. Зокрема, апелянт вказує на протиправність закриття провадження у справі, оскільки, позовні вимоги тісно пов`язані між собою та можуть розглядатися в рамках одного провадження.
01 липня 2020 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що існує рішення суду, що набрало законної сили, з того самого фактичного предмету спору (право позивача на одноразову грошову допомогу відповідно до постанови КМУ № 975) і між тими самими сторонами, що є підставою для закриття провадження у справі в частині позовних вимог, пред`явлених до Міністерства оборони України, згідно пункту 4 частини першої   статті 238 КАС України.
Судом першої інстанції , також, вказано, що рішення засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 76 від 14.06.2019, прийняте на виконання судового рішення у справі № 760/9306/17 і може бути оскаржене відповідно до   статті 383 КАС України.
З такими висновками колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.
Матеріали справи свідчать, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 серпня 2018 року у справі № 760/9306/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення за результатами розгляду питання про призначення та виплату ОСОБА_1   одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності III групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до   Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   та   постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №  975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.
Згідно Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 червня 2019 року №76, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги (Т.1 а.с. 156).
Колегія суддів зазначає, що, звертаючись до суду із адміністративним позовом в частині позовних вимог до Міністерства оборони України, ОСОБА_1 фактично оскаржує рішення, дії та бездіяльність Міністерства оборони України, що мали місце під час виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 серпня 2018 року у справі № 760/9306/17.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Так, умови і порядок виконання судових рішень та інших органів (посадових осіб), що відповідно до   закону   підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).
Статтею 1 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У відповідності до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Частиною 1 статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Із вищевказаного вбачається, що законодавцем передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 820/4261/18 зазначив наступне: «… судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження».
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що рішення засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 76 від 14.06.2019, прийняте на виконання судового рішення у справі № 760/9306/17 і може бути оскаржене, відповідно до   статті 383 КАС України.
Доводи апелянта про те, що позовні вимоги тісно пов`язані між собою та можуть розглядатися в рамках одного провадження, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем, на виконання рішення суду, в порядку статті 383 КАС України, здійснюється за заявою особи судом, яким ухвалено таке рішення.
Тобто, ОСОБА_1 , з метою захисту своїх прав, в порядку статті 383 КАС України, потрібно подати відповідну заяву до Солом`янського районного суду м. Києва.
Положеннями частини 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно п. 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece № 18357/91).
У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі «Антонюк проти України» (заява № 17022/02) зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Колегія суддів вважає, що судом правомірно закрито провадження в частині позовних вимог до Міністерства оборони України, оскільки, існує рішення суду, що набрало законної сили, з того самого фактичного предмету спору (право ОСОБА_1 на одноразову грошову допомогу, відповідно до постанови КМУ № 975) і між тими самими сторонами.
Посилання апелянта на те, що він оскаржує дії Міністерства оборони України, які прийняті на виконання рішення суду, не в окремому провадженні, а разом з оскарженням рішення державного виконавця в рамках виконавчого провадження, не спростовують вищевказаних висновків суду першої інстанції про необхідність закриття провадження в частині позовних вимог.
Також, колегія суддів зазначає, що строк, передбачений частиною 4 статті 383 КАС України, підлягає поновленню, з огляду на закриття провадження у справі. 
Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2019 року у справі №802/1933/18-а.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до  ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 238, 242, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в строк, визначений статтею 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                         Вівдиченко Т.Р.
          
 Судді                                                                                            Горяйнов А.М.
                                                                                                  
                                                                                                          Мєзєнцев Є.І.