ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 420/4255/19
адміністративне провадження № К/9901/7182/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від                   01 жовтня 2019 року (головуючий суддя: Єфіменко К.С.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року (у складі колегії суддів: Танасогло Т.М., Запорожана Д.В., Осіпова Ю.В.) у справі № 420/4255/19  за позовом державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб: Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області, Державного підприємства «Національні інформаційні системи», про визнання протиправним і скасування наказу, 

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У липні 2019 року державний реєстратор Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 (далі - державний реєстратор ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - МЮ України), треті особи: Усатівська сільська рада Біляївського району Одеської області, Державне підприємство «Національні інформаційні системи» (далі - ДП «Національні інформаційні системи»), у якому просив визнати протиправним і скасувати наказ МЮ України № 1222/5 від 16 квітня 2019 року «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що за результатом проведення МЮ України камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора ОСОБА_1 , комісією складено довідку від                    28 березня 2019 року, у якій зафіксовано, що під час розгляду заяв про державну реєстрацію прав власності № 30844044, № 30352744, № 30709137, № 30709358,                 № 30558857 ним порушено вимоги статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01 липня  2004 року в редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі - Закон № 1952-IV).
Звертав увагу на те, що усі рішення за указаними заявами були прийняті в межах чинного законодавства України, скарг або інших заяв від заявників не надходило, а тому в його діях не вбачається порушення вимог Закону № 1952-IV.
Наголошував на тому, що згідно із вимогами статті 371 Закону № 1952-IV рішення про  тимчасове блокування МЮ України доступу до Реєстру приймається за наявності в сукупності таких умов: за результатом проведеної перевірки; виявлення факту прийняття державним реєстратором рішень з порушенням вимог законодавства; такі рішення, які прийнято з порушенням вимог законодавства, порушують права і законні інтереси фізичних або юридичних осіб. 
На його переконання зі згаданої довідки від 28 березня 2019 року, яку відповідачем було направлено йому лише 24 травня 2019 року (після блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі також - Державний реєстр прав) та без надання терміну та можливості надати будь-які заперечення або пояснення), убачається, що під час проведення перевірки у його діях були виявлені формальні (технічні) помилки, які не призвели та не могли призвести до порушення прав та законних інтересів фізичних або юридичних осіб.  
Отже, оспорюваний наказ було прийнято за відсутності передбачених Законом                     № 1952-IV підстав.
Також всупереч вимогам Порядку здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 990, у редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі - Порядок № 990) МЮ України не направило йому копію наказу № 844/7 від 12 березня 2019 року «Про проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно», а комісія МЮ України не витребувала пояснень та копій відповідних документів. 
Необізнаність про проведення МЮ України щодо нього камеральної перевірки позбавило права надати пояснення з приводу питань, які були предметом дослідження, а також надати відповідні документи. 
Уважаючи наказ МЮ України № 1222/5 від 16 квітня 2019 року «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» таким, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, звернувся до суду із цим позовом. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від          11 лютого 2020 року, позов задоволено: визнано протиправним і скасовано наказ МЮ України № 1222/5 від 16 квітня 2019 року «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що камеральну перевірку проведено з порушенням встановленої процедури, що свідчить про протиправність оспорюваного наказу.
Копія наказу МЮ України про проведення камеральної перевірки була надіслана державному реєстратору з порушенням строку, установленого пунктом 7 Порядку              № 990.
Невчасне повідомлення позивача про проведення камеральної перевірки, а також надсилання копії наказу про її проведення позбавило позивача можливості надати пояснення щодо виявлених порушень, і як наслідок, визнання такої перевірки та рішень, прийнятих за її результатами, незаконними.
Суди посилались на аналогічну правову позицією, висловлену Верховним Судом у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 826/12480/17; 08 серпня 2019 року у справі № 813/2632/18; від 07 серпня 2019 року у справі № 820/2306/17, від                       14 листопада 2018 року у справі № 814/2229/17.
Згідно з доводами відповідача щодо можливості ознайомитися зі змістом відповідних наказів на офіційному сайті МЮ України суди зазначили, що позивач не зобов`язаний здійснювати моніторинг сайту відповідача щодо розміщення на ньому відповідної інформації.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги. Позиція інших учасників справи.
Не погоджуючись із рішенням Одеського окружного адміністративного суду від               01 жовтня 2019 року і постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, МЮ України звернулося з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.  
Вимоги касаційної скарги обґрунтовано тим, що на підставі наданої комісією довідки від 28 березня 2019 року, складеної за результатом проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора ОСОБА_1 , належним чином досліджено обставини та установлено факт грубого порушення законодавства у сфері державної реєстрації прав, що є підставою для застосування до нього такого заходу як тимчасове блокування доступу до Державного реєстру прав, який є найменш суворим та пропорційним до вчинених порушень.
Недотримання вимог щодо належного повідомлення позивача про проведення перевірки не спростовує факт вчинення ним порушень вимог чинного законодавства та не впливає на законність оспорюваного наказу.
Звертає увагу на наявність законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду щодо встановлення строку блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.
Отже, вважає наказ МЮ України № 1222/5 від 16 квітня 2019 року «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» таким, що прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством. 
Крім того, скаржник подав до суду уточнену касаційну скаргу у якій висловив думку про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду у постановах від                15 серпня 2019 року в справі № 826/12480/17; 08 серпня 2019 року в справі                               № 813/2632/18; від 07 серпня 2019 року в справі № 820/2306/17, від 14 листопада 2018 року в справі № 814/2229/17, від 10 липня 2019 року в справі № 820/2849/17 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Скаржник вважає, що підставою для визнання неправомірним спірного наказу мають бути висновки щодо допущених (чи недопущених) державним реєстратором порушень під час державної реєстрації, а не недодержання МЮ України вимог щодо повідомлення позивача про проведення перевірки та щодо обґрунтованості строків заходу впливу із зазначенням мотивів прийняття спірного рішення (наказу).
Відзивів на касаційну скаргу не надходив.
Рух касаційної скарги 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 березня 2020 року для розгляду справи визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Соколов В.М, судді: Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою МЮ України.
Ухвалою від 29 вересня 2020 року Верховний Суд провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду у попередньому судовому засіданні.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Державний реєстратор ОСОБА_1 здійснює діяльність на підставі розпорядження Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області «Про прийняття на посаду державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ОСОБА_1 » від 31 жовтня 2017 року № 121/2017-ОС/к/.
На підставі наказу МЮ України № 4358/7 від 29 листопада 2018 року «Про проведення моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» проведено моніторинг реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора ОСОБА_1 .
За результатами указаного моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора ОСОБА_1 було складено акт від 28 лютого 2019 року.
В акті зафіксовано, що в ході моніторингу реєстраційних дій встановлено, що державним реєстратором ОСОБА_1 під час вчинення реєстраційних дій за заявою № 30947474 до Державного реєстру прав не додано електронної копії довідки з органів, що проводили державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно до      01 січня 2013 року та запиту, що є порушенням вимог статей 10, 23 Закону № 1952-IV та абзацу п`ятого пункту 25 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від            25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1227, у редакції чинній на час проведення реєстраційних дій).
На підставі наказу МЮ України № 844/7 від 12 березня 2019 року «Про проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно» проведено камеральну перевірку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора ОСОБА_1 , за результатом якої складено довідку від 28 березня 2019 року, в якій зафіксовано наступне.
Державним реєстратором ОСОБА_1 під час вчинення реєстраційних дій за заявою № 30947474 до Державного реєстру прав не додано електронної копії довідки з органів, що проводили державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно до        01 січня 2013 року та запит, що є порушенням вимог статей 10, 23 Закону № 1952-IV та абзацу п`ятого пункту 25 Порядку № 1127. 
До державного реєстратора ОСОБА_1 із заявою про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , звернулась ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) (заява зареєстрована у базі даних заяв Державного реєстру прав за № 30558857). Для проведення державної реєстрації прав подано технічний паспорт від 12 вересня 2018 року № 27/09/18, виготовлений Товариством з обмеженою відповідальністю «РЄЦ». Державним реєстратором ОСОБА_1 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 43515069 та проведено державну реєстрацію права власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 (розділ Державного реєстру прав № 1668304751101, запис про право власності № 28391701). Державним реєстратором ОСОБА_1 за наявності підстав для прийняття рішення, передбаченого статтею 23 Закону № 1952-ІV (розгляд заяви про державну реєстрацію прав у випадку не подання документів для державної реєстрації в повному обсязі - зупиняється), було проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна без документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, який передбачений вимогами пункту 42 Порядку № 1127. Кадастровий номер земельної ділянки у заяві не зазначено, відомості про реєстрацію земельної ділянки за вищезазначеною адресою у Державному реєстрі прав відсутні. Крім того,  за вищезазначеною заявою державним реєстратором ОСОБА_1 допущені порушення вимог статей 10, 18 Закону № 1952-ІV та пунктів 4, 21 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року (далі - Порядок № 1141), оскільки не здійснено пошук у Державному реєстрі прав відомостей за суб`єктом (відсутні сформовані відомості Державного реєстру прав; не здійснювався пошук відомостей у Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині; не здійснювався пошук відомостей у Державному реєстрі прав про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав). Згідно з відомостями Державного реєстру прав державним реєстратором ОСОБА_1 за заявою від  26 жовтня 2018 року № 30844044 на підставі технічного паспорта від           25 жовтня 2018 року №5/4/10/18, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «БТІ СЕРВІС» (на квартиру) та висновку від 25 жовтня 2018 року №5/4/10, виданого Товариством з обмеженою відповідальністю «БТІ СЕРВІС», внесено зміни до розділу Державного реєстру прав № 1668304751101 («житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості: Так змінено на квартира, об`єкт житлової нерухомості: Так», а також адресу: « АДРЕСА_1 змінено на адресу: АДРЕСА_1 »). 
З огляду на вищезазначене за заявою про державну реєстрацію права власності            № 30558857 державним реєстратором ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту від 12 вересня 2018 року проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, який фактично являвся квартирою, без подачі належних на те документів.  
Також державним реєстратором ОСОБА_1 за заявами, зареєстрованими у базі даних Державного реєстру прав за №№ 30352744, 30709137,      30709358, за наявності підстав для прийняття рішення, передбаченого статтею 23 Закону № 1952-ІV (розгляд заяви про державну реєстрацію прав у випадку не подання документів для державної реєстрації в повному обсязі - зупиняється), було проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна без документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, який передбачений вимогами пункту 42 Порядку № 1127. Кадастровий номер земельної ділянки у заяві не зазначено, відомості про реєстрацію земельної ділянки за вищезазначеною адресою у Державному реєстрі прав відсутні.
Крім того, за вищезазначеними заявами державним реєстратором ОСОБА_1 допущено порушення вимог статей 10, 18 Закону № 1952-ІV та пунктів 4, 21 Порядку  № 1141, оскільки не здійснено пошук у Державному реєстрі прав відомостей за суб`єктом (відсутні сформовані відомості Державного реєстру прав, не здійснювався пошук відомостей у Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, не здійснювався пошук відомостей у Державному реєстрі прав про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав).
З урахуванням вищезазначених порушень комісія запропонувала тимчасово заблокувати доступ державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 9 (дев`ять) місяців.
16 квітня 2019 року МЮ України прийнято оспорюваний в цій справі наказ № 1222/5 «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», яким наказано:
1. Тимчасово заблокувати доступу державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 9 (дев`ять) місяців; 
2.  Виконання пункту 1 наказу покласти на ДП  «Національні інформаційні системи».
Уважаючи наказ протиправним, державний реєстратор Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
За приписами   статті 6 Конституції України   органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією   Конституцією   межах і відповідно до законів України.
Згідно з частиною другою   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до частини першої та другої статті 371 Закону № 1952-IV контроль у сфері державної реєстрації прав здійснюється Міністерством юстиції України, у тому числі шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав. За результатами моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України проводить перевірки державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав.
Пунктом 1 частини другої статті 371 Закону № 1952-IV встановлено, що за результатами проведення перевірок державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав приймає вмотивоване рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав.
За приписами частини третьої статті 371 Закону № 1952-IV негайне виконання такого рішення забезпечує технічний адміністратор Державного реєстру прав у день його надходження.
Статтею 38 Закону № 1952-IV визначено, що державні реєстратори, суб`єкти державної реєстрації прав за порушення законодавства у сфері державної реєстрації прав несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність у порядку, встановленому законом.
Пунктами 4, 5 Порядку № 990 передбачено, моніторинг реєстраційних дій проводиться на підставі відомостей реєстрів за допомогою програмних засобів їх ведення за такими критеріями: 1) порушення строків, визначених Законами;                      2) проведення реєстраційних дій в неробочий час; 3) відсутність у реєстрах електронних копій документів, поданих для державної реєстрації, виготовлених шляхом їх сканування; 4) проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень;            5) скасування (видалення) записів з реєстрів; 6) державні реєстратори та/або суб`єкти державної реєстрації, визначені Мін`юстом. Періодичність моніторингу реєстраційних дій за окремими зазначеними критеріями, перелік державних реєстраторів та/або суб`єктів державної реєстрації, щодо яких проводиться моніторинг за критерієм, визначеним у підпункті 6 цього пункту, а також строк, протягом якого проводиться такий моніторинг, визначаються (затверджуються) Мін`юстом з розміщенням відповідної інформації на офіційному веб-сайті.
За результатами моніторингу реєстраційних дій складається відповідний акт в письмовій формі, який засвідчується підписом посадової особи Мін`юсту, що проводила такий моніторинг. У разі виявлення на підставі акта моніторингу реєстраційних дій порушень порядку державної реєстрації проводиться камеральна перевірка державних реєстраторів та/або суб`єктів державної реєстрації.
Відповідно до приписів пункту 10 статті першої Закону №1952-IV камеральна перевірка - перевірка, що проводиться у приміщенні Міністерства юстиції України виключно на підставі даних Державного реєстру прав.
Камеральна перевірка проводиться на підставі наказу Мін`юсту, яким утворюється комісія у складі не менше ніж трьох посадових осіб Мін`юсту. Наказ Мін`юсту про проведення камеральної перевірки в обов`язковому порядку розміщується на офіційному веб-сайті. Копія наказу Мін`юсту про проведення камеральної перевірки надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом із супровідним листом державному реєстратору та/або суб`єкту державної реєстрації (пункти 6, 7 Порядку № 990).
Під час проведення камеральної перевірки комісія має право: 1) ознайомлюватися з електронними копіями документів, на підставі яких проводилися реєстраційні дії та які розміщені у реєстрах, а також з документами, створеними за допомогою програмних засобів ведення реєстрів; 2) витребувати у суб`єкта державної реєстрації, що забезпечує зберігання реєстраційних справ, у державного реєстратора копії документів в паперовій формі, відомості про які містяться в реєстрах, проте відсутні виготовлені шляхом сканування електронні копії таких документів у реєстрах;                 3) вимагати від державних реєстраторів, уповноважених осіб суб`єктів державної реєстрації надання пояснень (пункт 8 Порядку № 990).
Відповідно до пункту 9 Порядку № 990 результати камеральної перевірки оформляються довідкою, яка підписується усіма членами комісії. У довідці про проведення камеральної перевірки зазначаються: дата проведення камеральної перевірки (число, місяць, рік); прізвище, ім`я та по батькові посадових осіб Мін`юсту, що проводили камеральну перевірку; підстава проведення камеральної перевірки; опис виявлених порушень порядку державної реєстрації (з посиланням на відповідні акти законодавства) із зазначенням підтвердних документів чи відомостей з реєстрів; пропозиції стосовно змісту рішення за результатами проведеної камеральної перевірки.
За результатами проведеної камеральної перевірки Мін`юст на підставі довідки комісії приймає мотивоване рішення відповідно до Законів у формі наказу (пункт             10 Порядку № 990).
Предметом судового контролю у даній справі є правомірність наказу МЮ України            № 1222/5 від 16 квітня 2019 року «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», прийнятого на підставі довідки від 28 березня 2019 року за результатом проведення відповідачем камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Як зазначалося, посадовою особою Департаменту державної реєстрації та нотаріату МЮ України за результатом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно складено акт від 28 лютого 2019 року, у якому зафіксовано порушення державним реєстратором ОСОБА_1 вимог статей 10, 23 Закону № 1952-IV та абзацу п`ятого пункту 25 Порядку № 1127.
Указаний акт слугував підставою для прийняття відповідачем наказу № 4358/7 від    29 листопада 2018 року «Про проведення моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», було проведено моніторинг реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора   ОСОБА_1 .
Однак, наказ про проведення камеральної перевірки не був направлений на адресу позивача у визначений законом триденний строк, оскільки повідомлення про прийняття оскаржуваного наказу хоча й було зареєстровано у журналі вихідної кореспонденції МЮ України 15 березня 2019 року, але згідно списку згрупованих поштових відправлень фактично цей наказ був направлений на адресу позивача лише 20 березня 2019 року, тобто з порушенням строку, установленого законом.
Аналіз наведених вище приписів законодавства дає підстави для висновку, що проведенню камеральної перевірки передує обов`язок відповідача повідомити державного реєстратора про факт проведення такої перевірки та правові підстави її проведення (пункти 6,7 Порядку № 990). 
З свого боку, невиконання наведених вимог законодавства призводить до визнання такої перевірки та рішень, прийнятих за її результатами, незаконними.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 липня 2019 у справі № 420/5711/18.
Оскільки копія наказу МЮ України про проведення камеральної перевірки направлена після спливу трьох робочих днів з дня його прийняття, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що камеральну перевірку проведено з порушенням встановленої процедури, а отже, прийнятий за результатами такої перевірки наказ МЮ України № 1222/5 від 16 квітня 2019 року «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» підлягає скасуванню.
Верховний Суд погоджується з тим, що повідомлення позивача про проведення камеральної перевірки та надсилання копії наказу про її проведення є обов`язком відповідача, а тому наявність у позивача можливості ознайомитися зі змістом цього наказу на офіційному сайті МЮ України не спростовує протиправності такої бездіяльності, оскільки відповідно до статті 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Тому, позивач не зобов`язаний здійснювати моніторинг сайту МЮ України щодо розміщення на ньому такої інформації.
Крім цього, Верховний Суд враховує, що законодавець, наділяючи МЮ України функціями контролю у сфері державної реєстрації прав та визначаючи порядок застосування ним видів заходів впливу до державних реєстраторів, як контролюючий орган також зобов`язав його мотивувати таке рішення. 
Тобто МЮ України зобов`язане навести підстави прийняття такого рішення, зазначити належні і достатні мотиви, за яких застосовано саме такий захід впливу, та обґрунтувати строки його застосування.
Однак, у оспорюваному наказі не зазначено мотиви, за яких державному реєстратору тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на 9 місяців та за які конкретно визначені порушення застосовано саме цей вид стягнення.
Стаття 371 Закону №1952-ІV не визначає мінімальних та максимальних строків застосування заходу стягнення у вигляді блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав. Проте, застосування певного виду стягнення повинно відповідати загальним принципам законності, справедливості, індивідуальності, пропорційності.
Тому, визначаючи вид стягнення та встановлюючи позивачу строк обмеження у доступі до Державного реєстру прав, відповідач повинен був врахувати характер порушення, його систематичність, сукупність з іншими порушеннями, наявність/відсутність негативних наслідків з відображенням цих обставин у спірному наказі про застосування заходу стягнення.
Указане свідчить про те, що спірний наказ прийнято відповідачем з порушенням норм чинного законодавства. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року в справі № 826/12480/17; від 28 липня 2020 року в справі  № 420/1065/19, від 21 листопада 2019 року в справі № 826/9263/17; від 11 вересня 2020 року в справі № 824/902/19-а і Суд не вбачає підстав для відступу від неї.
Верховний Суд наголошує, що відповідно до статті 6 та частини другою статті                   19  Конституції України точно і неухильно додержуватись законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України зобов`язані усі (органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи), в тому числі і відповідач.
Погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, Верховний Суд ураховує наявність у відповідача дискреції в питаннях визначення певного виду санкцій та наголошує, що такі рішення мають прийматися з урахуванням принципу пропорційності, який має на меті досягнення балансу між публічними інтересами та індивідуальними інтересами особи, а також між цілями та засобами їх досягнення. Наявні дискреційні повноваження не можуть використовуватися з порушенням цих принципів. 
В рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019 зазначено, що Конституція України містить низку фундаментальних щодо здійснення державної влади положень, за якими: права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); ніхто не може узурпувати державну владу (частина четверта статті 5); державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України (стаття 6); в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції є нормами прямої дії (стаття 8); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).
Як зазначено у цьому ж рішенні Конституційного Суду України, названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.
Верховний Суд наголошує, що МЮ України зобов`язане діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Засаднича вимога правовладдя полягає в тому, що повноваження органів публічної влади має бути визначено приписами права. 
Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в рішенні від 10 квітня                       2019 року у справі № 826/16495/17, потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади. Отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій.
Таким чином, повноваження Міністерства, які воно розуміє як дискреційні, щодо вчинення прийняття наказу про тимчасове блокування доступу позивача до Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, повинні бути чітко визначені законом. У випадку наявності таких повноважень у Міністерства, вказане не означає, що орган державної влади не повинен дотримуватись механізму, встановленого Законом №1952-ІV, тобто правової процедури здійснення його повноважень, встановленої ним, а також відповідати загальним принципам законності, справедливості, індивідуальності, пропорційності.
Отже, проведення перевірки відповідно до Закону № 1952-ІV повинно здійснюватися у суворій відповідності з чітко встановленою та визначеною у ньому правовою процедурою (fair procedure - справедлива процедура), яка є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. 
Аналогічний правовий підхід застосований у постановах Верховного Суду від                         19 серпня 2020 року у справі № 816/1366/17, від 23 червня 2020 року в справі                            № 826/17920/17, від 17 червня 2020 року у справі № 826/15847/17, від 30 квітня                       2020 року у справі № 820/5458/17.
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо протиправності прийняття спірного наказу, оскільки суб`єкт владних повноважень допустив не тільки процедурні порушення під час проведення камеральної перевірки, а й не обґрунтував прийняття наказу, не зазначивши в тексті мотиви його прийняття та застосування саме такого виду стягнення, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Європейський суд з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), зокрема у справах «Салов проти України» (заява                            № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58) зазначив, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A;               пункт 29).
В обсязі встановлених в цій справі обставин і правового регулювання спірних відносин колегія суддів погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанцій.
Суди попередніх інстанцій надали правильну юридичну оцінку встановленим обставинам справи і правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та зважаючи на приписи статті 350 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки оскаржувані судові рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено судами з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки щодо розподілу судових витрат
У цій справі судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі № 420/4255/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк