Постанова
Іменем України
22 липня 2020 року
м. Київ
справа № 991/1352/19
провадження № 51- 2608 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                        ОСОБА_1 ,
суддів                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3   
за участю: 
секретаря судового засідання                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                            ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні  касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 30 квітня 2020 року про повернення апеляційної скарги,у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 52019000000000638 від 22 липня 2019 року, за обвинуваченням  
ОСОБА_7 ,  ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Ісламської Республіки Пакистан, уродженця міста Файсалабад Ісламської Республіки Пакистан, який згідно матеріалів кримінального провадження зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 Кримінального кодексу України.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судамипершої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Краматорського міського суду Донецької області від 26 грудня 2019 року ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 Кримінального кодексу України (далі – КК України) та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 12 750 гривень (750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян).
Згідно з цим вироком, громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_7  умисно надав неправомірну вигоду службовій особі, щодо якої досудове розслідування проводиться в іншому кримінальному провадженні за вчинення такою особою в інтересах третьої особи дій з використанням наданого їй службового становища, а саме у тому, що він, діючи умисно та з корисливих мотивів, на шкоду суспільним відносинам, що забезпечують нормальну службову діяльність у сфері надання державою вищої медичної освіти, у період часу з 23 лютого 2018 року по 01 березня 2018 року надав службовій особі, щодо якої досудове розслідування проводиться в іншому кримінальному провадженні, неправомірну вигоду у вигляді автомобіля марки/моделі «BMW X3» (VIN:  НОМЕР_1 ) вартістю 1 276 270 гривень за вчинення ним в інтересах третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські освітні послуги» (далі – ТОВ «УОП») дій з використанням свого службового становища, а саме за підписання наказів про зарахування залучених в період часу з 01 січня 2018 року по 01 березня 2018 року ТОВ «УОП» іноземних громадян на навчання в Донецькому національному медичному університеті (далі – ДНМУ). Крім того, у період часу з 11 червня 2018 року по 06 липня 2018 року, ОСОБА_7 , діючи умисно та  з корисливих мотивів, продовжуючи свою злочинну діяльність, направлену на надання неправомірної вигоди службовій особі – факт отримання неправомірної вигоди яким розслідується у іншому кримінальному провадженні, надав останньому неправомірну вигоду у  вигляді автомобіля марки/моделі «BMW X5» (VIN: НОМЕР_2 ) вартістю 1 640 800 гривень за утримання ним від створення з використанням власного службового становища штучних перепон при оформленні ТОВ «УОП» іноземців на навчання в ДНМУ та  від дострокового припинення співпраці ДНМУ з ТОВ «УОП».
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 30 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 26 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , повернуто останньому. 
Вимоги касаційної скарги , узагальнені доводи особи, яка її подала, а також заперечення інших учасників кримінального провадження 
У касаційній скарзі ОСОБА_6 ,посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Наголошує, що судом першої інстанції у вироку було встановлено факт надання ОСОБА_7 йому, як службовій особі, неправомірної вигоди, тому вказане дозволяє ідентифікувати його як особу, що отримала неправомірну вигоду від засудженої особи та створює преюдицію, оскільки є фактичним визнанням його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України.  Зазначає, що у мотивувальній частині вироку є посилання на ст. 6 Статуту навчального закладу, що передбачає права та обов`язки ректора за посадою, яку він обіймає; вказано адресу та номер його службового кабінету, яким він користувався протягом лютого 2018 року; відображено допит у судовому засіданні ОСОБА_7 , який повністю визнав свою вину та послався у своїх показаннях на ректора, що створював проблеми для зарахування студентів та задля їх усунення висував вимоги щодо придбання автомобілів; є посилання на протокол огляду документів від 19 січня 2019 року, згідно якого оглянута нотаріальна довіреність від 26 липня 2018 року, що містить прізвище, ім`я та по батькові його дружини; є посилання на протокол огляду від 23 березня 2019 року, інформаційного змісту відеореєстратора «НІКВІСІОН», згідно якого зафіксовано, що 18 жовтня 2018 року, 19 жовтня 2018 року його дружина перебувала за кермом позашляховика чорного кольору марки «BMW», а також службова особа тобто він, перебувала за кермом позашляховика чорного кольору марки «BMW» в період з 18 грудня 2018 року до 05 січня 2019 року.
У запереченні на касаційну скаргу прокурор просить касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції – без зміни. Вказує на те, що згідно вироку суду першої інстанції неможливо достовірно встановити, що він стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_6 , оскільки в ньому відсутня інформація, яка б дозволила ідентифікувати останнього. Зазначає, що у вироку не вказано, чиї посадові обов`язки визначає ст. 6 зазначеного Статуту, а тому ідентифікувати ОСОБА_6 , як службову особу, щодо якої досудове розслідування проводиться в іншому кримінальному провадженні, неможливо. Посилається на те, що в мотивувальній частині вироку зазначено адресу та номер кабінету службової особи, однак не вказано кабінету якого підприємства, установи чи організації, а також якої саме службової особи. Також посилається на те, що в своїх поясненнях засуджений ОСОБА_7 неодноразово згадує ректора, однак не вказує якого навчального закладу, в якому регіоні він здійснює свою діяльність та не називає будь-яких конкретних ознак. Наголошує, що у вироку суду ОСОБА_6 як ректор ДНМУ не згадується, а також не зазначено будь-яких фактичних даних, що дають змогу його ідентифікувати. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 проти касаційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без зміни. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції  відповідно до ст. 438 КПК України є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
В касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається на істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону у зв`язку із поверненням його апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції, оскільки вважає що оскаржений вирок стосується його прав та інтересів. 
Так, відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства – забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Згідно з ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК України, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК України питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок або ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Тобто право на оскарження ОСОБА_6 вироку стосовно  ОСОБА_7 може виникнути тільки у випадку, якщо вирок стосується його прав, свобод та інтересів.
Так, ОСОБА_6 , оскаржуючи зазначений вирок суду в апеляційному порядку, стверджував, що оскільки він працював на посаді ректора вказаного у вироку навчального закладу, то вирок Краматорського міського суду від 26 грудня 2019 року щодо   ОСОБА_7 стосується його прав та інтересів.
Суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, перевіривши апеляційну скаргу у порядку ст. 398 КПК України, дійшла висновку, що вирок, на який подано апеляційну скаргу, не містить жодних відомостей стосовно ОСОБА_6 , у зв`язку з чим він не є особою, яка має право на оскарження вказаного вироку стосовно  ОСОБА_7 . 
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК, апеляційний суд прийняв рішення про повернення апеляційної скарги ОСОБА_6 .
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із зазначеними вимогами кримінального процесуального закону, а посилання ОСОБА_6 у касаційній скарзі на порушення його прав та інтересів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , на думку Суду, є безпідставними, оскільки будь-яких ознак, за якими можна було б ідентифікувати ОСОБА_6 цей вирок  не містить.
Доводи ОСОБА_6 про те, що у вказаному вироку при аналізі доказів зазначені фактичні обставини стосовно адреси та номеру його кабінету як службової особи, щодо якої досудове розслідування проводиться в іншому кримінальному провадженні, марка та номер автомобіля, яким користувалась його дружина та він сам, а також посилання у вироку на ст. 6 Статуту навчального закладу, якою передбачені права та обов`язки ректора за посадою, яку він обіймає, не дозволяють ідентифікувати особисті дані цих осіб без проведення судового розгляду щодо них з дослідженням відповідних доказів.
При цьому, колегія суддів зазначає, що дані про осіб, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором у цьому чи у іншому кримінальному провадженні, не можуть слугувати підставою для визнання вироку таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України), з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності з вимогами ст. ст. 91, 92, 277, 291 КПК України.     Вказана позиція узгоджується з висновком Об`єднаної палати зробленого у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 (провадження №51-5394 кмо19).                        
Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_6 на те, що встановлення судом факту надання йому, як службовій особі, неправомірної вигоди засудженим створює преюдицію, оскільки є фактичним визнанням його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України,  також є безпідставними. 
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.
У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України. Згідно із цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Крім цього, чинний КПК України не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.
Більше того, інші процесуальні кодекси так само передбачають обмежену преюдиціальність вироку чи ухвали суду, постановлених в кримінальному провадженні.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви                 № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження. 
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду про те, що вирок Краматорського міського суду Донецької області від 26 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_7 не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_6 , є правильним.
Колегія суддів не вбачає порушення принципу презумпції невинуватості та інших загальних засад кримінального провадження.
З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, обґрунтовано повернув ОСОБА_6 апеляційну скаргу як особі, яка не має права на її подачу.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 370, ст. 419 цього Кодексу, є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України тягнуть за собою обов`язкове скасування оскарженої ухвали апеляційного суду,  Верховний Суд не встановив.
Таким чином, касаційну скаргу ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 376, 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Донецького апеляційного суду від 30 квітня 2020 року про повернення апеляційної скарги,  у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                            ОСОБА_3