ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року 
м. Київ
справа № П/811/201/16
адміністративне провадження № К/9901/11703/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Яковенка М.М., 

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 811/201/16  
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини – польова пошта НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року та 04 квітня 2016 року (головуючий суддя: Чумак С.Ю.),  

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору

1.          Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини – польова пошта НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив:
визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 №2015 від 18 грудня 2015 року «Про усунення від виконання службових обов`язків»;
визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 №2018 від 18 грудня 2015 року «Про призначення службового розслідування по факту відсутності зброї»;
визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 №252 від 15 лютого 2016 року «Про результати службового розслідування по факту відсутності зброї»;
зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 (м. Дніпропетровськ) призначити та провести додаткове розслідування по факту виявленої у військовій частині – польова пошта НОМЕР_1 нестачі зброї та утриматися від прийняття рішення та видання наказу щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді пониження у посаді до завершення додаткового службового розслідування;
зобов`язати командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення за період усунення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків та стягнути з військової частини – польова пошта НОМЕР_1 відповідну суму грошей за цей період часу.
1.1.           Крім цього, в позовній заяві позивач заявив клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони командиру військової частини НОМЕР_2 (м. Дніпропетровськ) видавати наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності до ухвалення рішення в адміністративній справі.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
2.          Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03 березня 2016 року у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову відмовлено.
3.          Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року апеляційну скаргу позивача на вказане судове рішення суду першої інстанції залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
3.1.          Підставою для постановлення судом апеляційної інстанції такого судового рішення стало не надання позивачем документа, що підтверджує сплату судового збору.
4.          Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто апелянту.
4.1.          Повертаючи апеляційну скаргу особі, яка її подала, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху.
ІІІ. Касаційне оскарження
5.          Не погоджуючись з такими рішеннями суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ці судові рішення та направити справу для продовження розгляду.
5.1.          В обґрунтування касаційної скарги вказує, що суд безпідставно не звернув увагу на те, що він одночасно є військовослужбовцем та учасником бойових дій, а тому є звільненим від сплати судового збору.
V. Позиція Верховного Суду
6.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
7.          Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
8.          Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
9.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
10.          У пункті 8 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що позивач – це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
11.          Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
12.          За приписами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
13.          Згідно з частиною третьою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовною заявою, додає до неї документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
14.          Відповідно до статті 185 Кодексу адміністративного судочинства України В редакції, що діяла на час постановлення судом апеляційної інстанції оскаржуваної ухвали, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від постанови суду повністю або частково у випадках, встановлених цим Кодексом. Заперечення на інші ухвали можуть бути викладені в апеляційній скарзі на постанову суду першої інстанції. 
15.          Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
16.          Судовий збір – це грошова сума, що сплачується особою, яка звертається до суду. Розмір судового збору визначається законом і залежить від об`єктивних ознак позову (заяви), з яких правовідносин він виник і який предмет позову. 
17.          Умови сплати судового збору однакові і рівні для всіх позивачів, а пільги щодо його сплати передбачені безпосередньо законом. 
18.          Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».
19.          До позовної заяви додається також документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати (частина третя статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України).
20.          Аналогічні вимоги закон встановлює і при зверненні до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду.
21.          Відповідно до частини третьої статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України, до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.
22.          Згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України – у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
23.          Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
24.          Статтею 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
25.          Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. 
26.          Вказаний перелік не містить таку пільгу як право на звернення до суду цих осіб зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими позивач звернувся у цій справі.
27.          Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції та, всупереч статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України, не надав квитанцію про сплату судового збору.
28.          Суд апеляційної інстанції врахував, що позивачі – учасники бойових дій мають право на звільнення від сплати судового збору лише у випадку звернення до суду із питаннями, що пов`язані з їх соціальним захистом.
29.          Оскільки позивач оскаржує ухвалу суду першої інстанції в справі за його позовом про визнання протиправними та скасування наказів командира та тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини, зобов`язання вчинити певні дії, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ці оскаржувані ним акти індивідуальної дії не зачіпають порядку, обсягу його соціальних гарантій чи будь-яким іншим чином не стосуються його соціального і правового захисту як ветерана війни.
30.          У зв`язку з цим, відповідно до частини третьої статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя постановив ухвалу про залишення поданої позивачем апеляційної скарги без руху, згідно з якою позивач мав обов`язок у десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали подати до суду оригінал документу про сплату судового збору.
31.          Проте, позивач вимог вказаного судового рішення не виконав. 
32.          Натомість, він подав до суду апеляційної інстанції заяву, у якій повідомив суду, що він є учасником бойових дій та додав до неї копію посвідчення, що підтверджує вказане.
33.          Наведені обставини дозволяють дійти висновку, що позивач у встановлений судом строк не усунув недоліки апеляційної скарги, про які був обізнаний зі змісту ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року.
34.          Водночас, процесуальним наслідком не виконання вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху є її повернення.
35.          При цьому Верховний Суд враховує, що вказані судом апеляційної інстанції недоліки апеляційної скарги були очевидними та суттєвими, а тому унеможливлювали відкриття апеляційного провадження в адміністративній справі. Вимоги ухвали від 22 березня 2016 року щодо усунення недоліків апеляційної скарги для позивача не були надто надмірними чи обтяжливими, тому у встановлений суддею строк позивач міг їх виконати.
36.          Оскільки позивач не усунув указані судом в ухвалі від 22 березня 2016 року недоліки апеляційної скарги щодо надання оригіналу документу про сплату судового збору, Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для повернення апеляційної скарги апелянту.
37.          Цей висновок Верховного Суду відповідає правовому висновку, висловленому  Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 09 жовтня 2019 року в справі № 9901/311/19 та постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 545/1149/17.
38.           Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
39.          Водночас, доводи та аргументи касаційної скарги Верховний Суд вважає такими, що зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків суду і свідчать про незгоду скаржника із правовою оцінкою, наданою судом щодо питання наявності чи відсутності у нього права на звільнення від сплати судового збору під час звернення до суду з касаційною скаргою на ухвалу суду апеляційної інстанції.
40.          У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
41.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
42.          За змістом частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
43.          Таким чином, зважаючи на приписи статей 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій слід  залишити без змін.
VIІ. Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року та 04 квітня 2016 року залишити без задоволення.
2.          Ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року та 04 квітня 2016 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       О. А. Губська

Судді                                                                                                     М.В. Білак

                                                                                                  М.М. Яковенко