Постанова                                           
Іменем України
 
14 липня 2020 року
м. Київ
справа № 206/3850/16-ц
провадження № 61-20624св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),                    Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: прокуратура Самарського району м. Дніпропетровська, прокуратура Дніпропетровської області, Самарський районний відділ Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Дніпропетровське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Державна казначейська служба України, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2019 року у складі судді Румянцева О. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., 
Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, прокуратури Дніпропетровської області, Самарського районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - Самарський РВ Дніпропетровського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області), Дніпропетровського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, ГУ МВС України в Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що у зв`язку з сумісною власністю на домоволодіння на житловому масиві Шевченко Самарського району 
м. Дніпро її неодноразово били інші співвласники, одного разу навіть була зламана рука. Також відбувалися крадіжки її майна і будівельних матеріалів (бетонних блоків), проте у переважній більшості випадків у порушенні кримінальних справ було відмовлено. Також її було примусово госпіталізовано до психіатричної лікарні. Вона зверталася до правоохоронних органів, проте це питання жодним чином вирішено не було. Зазначала, що роками вона письмово і усно десятки і сотні разів зверталася до прокуратур всіх рівнів та органів внутрішніх справ, проте жодна із порушених кримінальних справ не була завершена і винні особи не були притягнуті до кримінальної відповідальності. Так, за фактом перелому руки вона відразу повідомляла, хто це зробив, але цих осіб лише допитали як свідків, і через сім чи вісім років закрили кримінальну справу у зв`язку зі смертю. Також вона повідомляла про осіб, які вчинили інші злочини, проте і вони до кримінальної відповідальності притягнуті не були. Декілька років вона перебувала на обліку у психіатра, і незважаючи на те, що діагноз було спростовано, лише після тривалого часу і завдяки зверненню до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини її було знято з цього обліку. Вважає, що до неї ставилися, як до психічно хворої, внаслідок чого кримінальні справи не розслідувалися. Таке ставлення з боку правоохоронних органів принизило її гідність, так само як і постійні формальні «відписки» на її звернення і скарги. Її права не знайшли належного та ефективного захисту з боку органів міліції та прокуратури, дві кримінальні справи взагалі невідомо де поділися, так само невідомі останні процесуальні рішення у цих справах. Вказувала, що бездіяльністю відповідачів на протязі тривалого часу з 1992 року до моменту звернення до суду їй завдана моральна та матеріальна шкода, оскільки кримінальні справи які булі порушені, де вона була потерпілою, тривалий час не розслідувались, а деякі з них були закриті провадженням. 
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути моральну шкоду за фактом незаконної госпіталізації та фальсифікації медичних документів, покриття злочинів за фактами побиття, покриття злочинів за фактами руйнування її домоволодіння, по факту взлому у домоволодіння, а загалом спричинену матеріальну шкоду у розмірі 410 000 грн та моральну шкоду у розмірі 625 000 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Справа судами розглядалась неодноразово.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто солідарно із прокуратури Дніпропетровської області, Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 
2015 року апеляційні скарги Дніпропетровського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, прокурора Самарського району 
м. Дніпропетровська та заступника прокурора Дніпропетровської області задоволено. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська 
від 08 червня 2015 року змінено в частині визначення порядку стягнення компенсації моральної шкоди, стягнувши її з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. В решті рішення залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Судові витрати зі сплати судового збору компенсовано за рахунок держави. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що бездіяльністю відповідачів позивачу завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України. Визначаючи в цьому випадку розмір моральної шкоди, суд виходив з природи характеру правопорушення - здійснення бездіяльності державними органами, його тривалістю, наявністю причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю та глибиною моральних страждань позивачки у зв`язку з необхідністю систематичних звернень до відповідачів з метою захисту своїх порушених прав, неможливістю відновлення попереднього стану, виходячи із засад, розумності, виваженості та справедливості, суд вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги частково та визначити суму завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.
Щодо вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди, суд вважав за необхідне відмовити в цій частині позовних вимог, виходячи з їх недоведеності.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року залишено без змін. 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у цій справі у липні 2014 року та до вказаного часу з 1992 року судом встановлена бездіяльність правоохоронних органів, слідства та прокуратури, що призвела до порушення прав позивача на встановлення винних осіб у спричиненні їй матеріальної та моральної шкоди, а також виходячи із засад, розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 
50 000 грн.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, перший заступник прокурора Дніпропетровської області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2020 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до  прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, прокуратури Дніпропетровської області, Самарського РВ Дніпропетровського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, ГУ МВС України в Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не зазначено, якими саме діями, бездіяльністю або рішеннями органів прокуратури позивачу завдано матеріальну та моральну шкоду та в чому вона полягає, що не відповідає вимогам статті 23 ЦК України. Посилання судів на те, що моральна шкода, завдана ОСОБА_1 , підтверджується кількістю її звернень до різних установ з приводу бездіяльності відповідачів та, на її думку, неналежного розгляду її заяв про злочин, є необґрунтованими та не відповідають вимогам матеріального та процесуального законодавства. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, що дії (бездіяльність) працівників органів внутрішніх справ або органів прокуратури, визнані у встановленому законом порядку незаконними (протиправними), наявність завданої позивачу шкоди та її розміру, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювачів та шкодою, а також вини. 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Починаючи з 1992 року ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів з приводу порушення кримінальних справ, відносно спричинення їй тілесних ушкоджень, крадіжки та руйнування її майна. По цим фактам звернень ОСОБА_1 були порушені кримінальні справи, що перебували у провадженні Самарського РВВС. У цій інформації по більшості кримінальних справ зазначено осіб, які могли бути причетними до скоєння кримінальних правопорушень (а. с. 3, т. 1).
Хід розслідування вказаних кримінальних справ відповідно до КПК України (1960 року) перебував під наглядом прокуратури Самарського району 
м. Дніпропетровська, контролювався Дніпропетровським міським управлінням внутрішніх справ та ГУМВС України в Дніпропетровській області, про що свідчать довідки, листи та процесуальні документи відповідачів 
(а. с. 46-47, 60, 65, 66, 74, 75, 76, 80, т. 1).
Відповідно до повідомлення Управління інформаційно-аналітичного забезпечення (УІАЗ) ГУМВС Україні в Дніпропетровській області 
від 06 жовтня 2014 року №5/3226 згідно обліку УІАЗ за заявами 
ОСОБА_1 по кримінальним справам були проведенні відповідні процесуальні дії: кримінальна справа № 68001237 порушена 09 березня 
2000 року за ознаками частини другої статті 206 КК України 1960 року, 
06 червня 2000 року кримінальну справу зупинено на підставі пункту 3 
статті 206 КПК України 1960 року; кримінальна справа № 680461 порушена 
30 квітня 1998 року за ознаками частини першої статті 145 КК України 
1961 року, справу закрито на підставі статті 111 КПК України 1960 року 
від 01 червня 2009 року; кримінальна справа № 68031416 порушена 
08 березня 2003 року за ознаками частини третьої статті 185 КК України, 
08 вересня 2003 року кримінальну справу зупинено на підставі пункту 3 
статті 206 КПК України 1960 року; кримінальна справа № 685378 порушена 
08 квітня 1997 року за ознаками частини третьої статті 140 КК України 
1961 року, справу закрито на підставі статті 111 КПК України 1960 року 
від 17 червня 2009 року; кримінальна справа № 681014 порушена 06 жовтня 1998 року за ознаками частини другої статті 206 КК України 1961 року, справу закрито на підставі пункту 8 статті 6 КПК України 1960 року від 03 березня 2008 року; кримінальна справа № 681270 порушена 16 грудня 1998 року за ознаками частини другої статті 206 КК України 1961 року, 28 грудня 1998 року кримінальну справу зупинено на підставі пункту 3 статті 206 КПК України 
1960 року (а. с. 29, т. 1).
У кримінальній справі № 68001237 провадження було порушено 09 березня 2000 року за ознаками статті 206 КК України (хуліганство), зупинено 
06 червня 2000 року і на час розгляду цієї справи судами процесуального рішення у справі не прийнято.
У кримінальній справі № 68031416 порушено провадження 08 липня 
2003 року (крадіжка), зупинено 08 вересня 2003 року, процесуальне рішення по провадженню не прийняте.
У кримінальній справі № 681270 порушено провадження 16 грудня 1998 року (крадіжка), зупинено 28 грудня 1998 року, процесуальне рішення по провадженню не прийняте.
У кримінальній справі № 680461 порушено провадження 30 квітня 1998 року (крадіжка), закрито 01 червня 2009 року (на підставі статті 111 КПК України 1960 року).
У кримінальній справі № 685378 порушено провадження 08 квітня 1994 року (крадіжка), закрито 17 червня 2009 року (на підставі статті 111 КПК України 1960 року.
Згідно з інформацією щодо руху вищезазначених кримінальних справ, наданою Слідчим управлінням ГУМВС України в Дніпропетровській області за вих. № 8/10644 від 09 грудня 2014 року, досудове слідство у кримінальній справі № 681014 порушеній відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою 
статті 296 КК України закрито на підставі пункту 8 статті 6 КПК України та 
24 січня 2008 року за вих. № 47/565 справа направлена до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська для узгодження прийнятого рішення (а. с. 143, 144, т. 1).
11 березня 2008 року вищезазначена кримінальна справа направлена до архіву СУ ГУМВС, де присвоєно архівний № 2-2270 р.
У 2014 році термін зберігання кримінальної справи № 681014 сплинув, відповідно вищевказану кримінальну справу знищено, про що свідчить акт 
№ 74.
У кримінальних справах № 685378 та № 680461 прийнято рішення відповідно до статті 11-1 КПК України 1960 року  про закриття у зв`язку зі спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності та за вих. № 47/3407 їх направлено до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська для узгодження прийнятого рішення. Кримінальні справи № 685378 та № 680461 до СВ Самарського РВ ДМУ не надходили.
Кримінальну справу № 68031416 порушено 08 липня 2003 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, за фактом таємного викрадення належних ОСОБА_1 металевих виробів на суму 820 грн з території домоволодіння АДРЕСА_1 
(а. с. 153, т. 1).
У ході досудового слідства у кримінальній справі № 68031416 визнано та опитано в якості потерпілої ОСОБА_1 , яка показала, що вона є власником домоволодіння, розташованого за адресою 
АДРЕСА_1 , на території якого ввечері 10 червня 2003 року вона виявила відсутність майна.
17 травня 2009 досудове слідство у кримінальній справі № 68031416 зупинено на підставі пункту 3 статті 206 КПК України 1960 року та відомості до ЄРДР не вносились.
Оскільки на час розгляду справи знищені журнали вхідної та вихідної документації 1998-2000 років, встановити рух та знаходження кримінальних справ № 68001237 та № 681270 не є можливим.
Відповідно до повідомлення ГУМВС України в Дніпропетровській області 
від 16 лютого 2015 року № 5/5/552 згідно обліку УІАЗ зареєстровані на території Дніпропетровської області звернення до ОВС громадянки ОСОБА_1 , а саме: ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 14 квітня 2006 року № 678 - рішення, відмовний матеріал від 20 квітня 2006 року № 359; ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 24 вересня 2008 року № 2918 - рішення, відмовний матеріал від 03 жовтня 2008 року № 2344; ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ 
від 11 грудня 2010 року № 4448 - рішення, відмовний матеріал від 11 грудня 2010 року № 3529; ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 30 грудня 2010 року 
№ 4680 - рішення, відмовний матеріал від 05 січня 2011 року № 36.
Також повідомлено, що станом на 16 лютого 2015 року інформації по кримінальним справам №№ 686462, 686461 не встановлено (а. с. 169, т. 1).
Листом Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 
від 20 лютого 2015 року №47/1639 зазначено, що згідно журналу заяв та повідомлень за 2006, 2008, 2010 роки від ОСОБА_1 звернень за № 678 від 14 квітня 2006 року, № 2018 від 24 вересня 2008 року, № 4448 від 11 грудня 2010 року до Самарського РВ ДМУ не надходило та кримінальні справи за 
№ 686461 та № 686462 не порушувались (а. с. 172, т. 1).
Протягом декількох років ОСОБА_1 зверталась до вищих органів внутрішніх справ та органів прокуратури з приводу необ`єктивності слідства, що підтверджується повідомленням заступника начальника Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України 
від 14 травня 2009 року № 9/4-Л-362, супровідним листом прокуратури Дніпропетровської області від 19 березня 2007 року № 04/2р-07, відповіддю прокурора міста Дніпропетровська від 07 березня 2013 року № 229011 
вих. 13, у якій зазначено, що ОСОБА_1 у період 1997-2012 років частіше ніж два рази на рік зверталася до прокуратури Самарського району 
м. Дніпропетровська, якою було розглянуто 76 її скарг з приводу хуліганських дій, крадіжки майна, тілесних ушкоджень, знищення майна (а. с. 46-47, 60, 66, т. 1).
В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року при скасуванні попередніх рішень у цій справі суд касаційної інстанції зазначив, що суди дійшли вірного висновку, що бездіяльність правоохоронних органів, слідства та прокуратури призвела до порушення прав позивача на встановлення винних осіб у спричиненні їй матеріальної та моральної шкоди та можливості вчасного відшкодування збитків особами, які безпосередньо їх завдали, відповідно до діючого законодавства, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції, яка гарантує право мирно володіти майном.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга першого заступника прокурора Дніпропетровської області підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від пор- протиправних посягань.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,: невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК моральна шкода відшкодовується незалежно від органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.
Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.
Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.
Відповідно до пункту 10.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного України № 4 
від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Вирішуючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у цій справі у липні 2014 року та до вказаного часу з 1992 року судом встановлена бездіяльність правоохоронних органів, слідства та прокуратури, що призвела до порушення прав позивача на встановлення винних осіб у спричиненні їй матеріальної та моральної шкоди.
Проте, Верховний Суд не може погодитися із висновками судів щодо визначення розміру моральної шкоди, оскільки при новому розгляді справи судом першої інстанції не було виконано вимог частини четвертої 
статті 338 ЦПК України 2004 року про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, і належним чином не обґрунтував свого висновку та не навів мотивів, з яких виходив, визначаючи розмір моральної шкоди - 50 000 грн. 
Враховуючи те, що судами встановлено бездіяльність правоохоронних органів, слідства та прокуратури, що призвела до порушення прав позивача, протягом років ОСОБА_1 зверталась до вищих органів внутрішніх справ та органів прокуратури з приводу необ`єктивності слідства, у період 
1997-2012 років прокуратурою Самарського району м. Дніпропетровська було розглянуто 76 її скарг з приводу хуліганських дій, крадіжки майна, тілесних ушкоджень, знищення майна, Верховний Суд дійшов висновку про зміну розміру стягнутої на користь позивача моральної шкоди, з 50 000 грн до 5 000 грн. 
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити частково. 
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 
2019 року змінити в частині розміру відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 
5 000 (п`ять тисяч) грн, без утримання податку з доходу фізичних осіб.
В іншій частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська 
від 30 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович