Справа № 462/2756/18                                Головуючий у 1 інстанції: Ркмілова Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/1056/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:10

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
                       секретар Жукровська Х.І.,
                       з участю представника позивача адвоката Іваницького Я.О., представника відповідача Васянович Д.С., представника третьої особи Ізовіт В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Іваницького Ярослава Олеговича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 2020 року, постановлене в складі головуючого судді Румілової Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, Фонд державного майна України про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

       В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, Фонд державного майна України, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
       Позов обґрунтовував тим, що він 18 лютого 2006 року одружився із ОСОБА_2 та після одруження його батько ОСОБА_3 запропонував йому переїхати разом з дружиною в квартиру за АДРЕСА_1 , яка, за його словами, була передана йому у власність МВС України ще у 2003 році у зв`язку з трудовими відносинами. Він погодився на пропозицію та з 18.02.2006 року по даний час він з дружиною ОСОБА_2 проживають у зазначеній квартирі, разом з ним проживають ще діти. Він та дружина постійно оплачують комунальні послуги, зробили ремонт у квартирі. Зазначає, що більше 10 років добросовісно, відкрито і безперервно володіє нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 , а тому вважає, що він має право на визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю. Просив позов задовольнити. 
       Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, Фонд державного майна України про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено. Понесені судові витрати покладено на позивача ОСОБА_1 .
       Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив позивач, в особі адвоката Іваницького Я.О.
       В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є необґрунтованим та протиправним, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
       В обґрунтування вимог покликається на те, що суд першої інстанції не врахував висновків Об`єднаної та Великої палат Верховного Суду, викладених у постанові від 24 січня 2020 року у справі №91010987/18 та у постанові від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 щодо розмежування інститутів набуття права власності та державної реєстрації набуття права власності; не врахував встановленої Верховним Судом у справі №462/2833/17 обставини щодо належності ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 на момент вселення туди його сина ОСОБА_1 із невісткою ОСОБА_2 .
       Вважає необґрунтованим та протиправним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 було відомо, що на момент смерті його батька спірна квартира йому не належала. 
       Щодо набуття права власності за набувальною давністю, то зазначає, що у нього, ОСОБА_1 , відсутні будь-які обмеження у набутті у власність певного об`єкта. Квартира АДРЕСА_1 не вилучена з цивільного обороту, а відтак вона може набуватись у власність за набувальною давністю. ОСОБА_1 на момент заволодіння у 2006 році квартирою АДРЕСА_1 не знав і не міг знати про неправомірність заволодіння ним таким майном, адже його батько стверджував, що квартира належить йому. На підставі договору дарування від 17.01.2004 року, який було скасовано лише 18 грудня 2008 року, про що ОСОБА_1 не повідомлявся. Водночас, у період з 2006 по 2016 роки ніяких претензій щодо володіння чи користування такою квартирою ніхто не висловлював, реєстри права власності були закриті. Відтак, ОСОБА_1 не мав підстав вважати, що на це майно претендує будь-хто інший, окрім нього. Вказане, в свою чергу, свідчить про добросовісність володіння ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 . 
       Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 2020 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
У відзивах на апеляційну скаргу представники відповідача МВС України та третьої особи НДЕКЦ МВС України зазначають, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують, а відтак підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., Міністерство Внутрішніх Справ України придбало квартиру АДРЕСА_1 , яку в подальшому, а саме 17 січня 2004 року подарувало ОСОБА_3 - покійному батькові позивача. 
Однак, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18 грудня 2008 року по справі за позовом Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 17 січня 2004 року між Міністерством внутрішніх справ України та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. визнано недійсним. Квартиру АДРЕСА_1 повернуто у власність Міністерства внутрішніх справ. Рішення набрало законної сили 29 грудня 2008 року. Справа розглядалась без участі відповідача ОСОБА_3 , оскільки останній подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнавав. 
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.07.2018 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 складається з 3 житлових кімнат та кухні, загальною площею 56,8 кв.м, житловою площею 42,1 кв.м., власником зазначено Міністерство Внутрішніх Справ України, форма власності загальнодержавна. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 10.12.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 
Наказом МВС України за №1020 від 24.11.2016 року спірна квартира була передана на баланс Львівському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.
Позивач із сім`єю проживає у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації, а зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 . Питання реєстрації позивача у спірній квартирі не вирішувалось.
Позивач оплачує комунальні послуги, отримані ним за адресою спірної квартири, однак квитанції на оплату таких виписані на прізвище ОСОБА_4 - колишній власник, та МВС України - теперішній власник. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 вважав, що він вселився в спірну квартиру у 2006 році після одруження, з дозволу батька ОСОБА_3 , якому, з його слів, спірна квартира була подарована МВС та який був її власником, тобто добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності у сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
У частині четвертій статті 263ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».
Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.
У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Встановивши, що на час вселення позивача у спірну квартиру, така перебувала у власності його покійного батька, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість позову, адже позивачем не доведено умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірну квартиру на підставі положень ст. 344 ЦК України, оскільки такий факт титульного володіння спірною квартирою виключає можливість застосування положень цієї статті кодексу.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іваницького Ярослава Олеговича залишити без задоволення. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови. 
       Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року. 

Головуюча                                                 Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.