ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2020 року          м. Дніпро          Справа №  908/1674/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя           Вечірко І.О. (доповідач),
судді                               Кузнецов В.О., Парусніков Ю.Б.,
секретар                    Манчік О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну 
скаргу                    Бердянської міської ради 
на рішення           Господарського суду  Запорізької області  від 05.12.2019 року (повний текст складено 27.12.2019 року) 
у справі          № 908/1674/19 (суддя Колодій Н.А., м. Запоріжжя)
за позовом           Бердянської міської ради, м. Бердянськ  Запорізької області
до                     Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання", м. Бердянськ Запорізької області
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд державного майна України, м. Київ
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 , м. Бердянськ Запорізької області
третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , м. Бердянськ Запорізької області
третя особа-4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , м. Бердянськ Запорізької області 
про                     передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимоги та  рішення суду першої інстанції.

Бердянська міська рада  звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" про передачу на безкомпенсаційній основі частину гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , у комунальну власність територіальної громади. В позовній заяві в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача зазначено Фонд державного майна України.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 26.07.2019р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 23.10.2019р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 .
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.12.2019р. в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що спір, який вирішується судом, безпосередньо стосується питання дотримання справедливого балансу між позбавленням права приватної власності та забезпеченням права громадян на житло. З`ясовуючи питання чи було дотримано необхідний баланс між правом заявника на мирне володіння майном та задоволенням суспільних інтересів у спосіб, передбачений законом, суд першої інстанції дійшов негативних висновків. Суд зазначив, що відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовує позивач, та метою, яку він прагне досягти шляхом вжиття цих заходів для позбавлення особи її власності. Доводи позивача про те, що позбавлення права власності відповідача має на меті захист житлових прав громадян, які фактично проживають у гуртожитку по АДРЕСА_1 , не взяті судом до уваги, оскільки позивач ініціює позбавлення відповідача власності на всю будівлю, в той час, як фактично для цілей гуртожитку на час вирішення спору використовується лише 4 та 5 поверхи будівлі. 

2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 05.12.2019р. та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована наступним:
- рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом не вірно надано оцінку доказам у справі;
- матеріали справи свідчать, що відповідачу на праві власності належить 17/18 частин гуртожитку. За даними реєстру речових прав на нерухоме майно статус будинку - гуртожиток;
- передача в комунальну власність лише 4 та 5 поверхів гуртожитку можлива при визначенні розмірів їх часток та виділенні цих часток в натурі, що не проводилось та не заявлялось відповідачем. Законом не передбачено можливості звертатись до суду з позовом про виділення частки в натурі особі, яка не є власником об`єкта. Верховний Суд в постанові від 29.07.2019р. у справі № 927/224/18 звернув увагу на те, що жилі приміщення гуртожитку не можуть бути самостійними об`єктами цивільно-правових відносин без фактичного виділення таких приміщень в окремий об`єкт нерухомого майна, тому передача їх у власність територіальної громади окремо від всієї спільної будівлі не можлива; 
- передача у власність територіальної громади лише частки, яка належить відповідачу, не порушить інтереси третіх осіб, у них лише зміниться співвласник,  що не впливає на  об`єм цивільних прав та обов`язків;
- передача гуртожитків у власність територіальних громад з можливістю подальшої приватизації громадянами жилих приміщень відповідно до Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" є одним з найефективніших способів забезпечення реалізації конституційного права громадян на житло. Відповідно до листа Запорізької обласної державної адміністрації від 28.11.2019 року № 11288/08-49 передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств здійснюється на добровільних (договірних) умовах або за рішенням суду, тобто без внесення таких гуртожитків до відповідного переліку Програми передачі гуртожитків державної власності;
- практика Верховного Суду свідчить про те, що примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є колективною власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотриманням визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується Конституцією України;
- з урахуванням цілей Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" передача спільного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська обумовлена забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат, а отже, припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна не порушує приписів Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання у даному випадку справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.

2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити рішення Господарського суду Запорізької області від 05.12.2019 року у даній справі без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Посилається на те, що не зрозуміло на яких підставах позивач самостійно виділив 17/18 частки під час звернення до суду, та яким чином він визначив де конкретно знаходяться ці частки, адже фізичні особи фактично мають в користуванні приміщення на першому поверсі будівлі, але таке користування будь-якими угодами не оформлено. Докази підтвердження права мешканців на приватизацію є важливими для обґрунтування підстав наявності суспільного інтересу та звернення позивача до суду. Позивачем не надано пояснень з посиланням на відповідні докази в чому саме полягає суспільний інтерес, який би виправдовував заходи позбавлення права власності відповідача, тому не зрозуміло які саме права позивача порушені та які інтереси суспільства будуть захищені при передачі нежитлової будівлі до власності територіальної громади у випадку задоволення апеляційної скарги. Дії позивача є втручанням в господарську діяльність та майнові права відповідача, відчуження спірного майна на безкомпенсаційній основі може призвести до зменшення активів, та як наслідок зменшення статутного капіталу відповідача, що може здійснюватися лише за рішенням загальних зборів товариства. Рішенням № 3 від 22.12.2017 року 37 сесії VII скликання Бердянської міської ради спосіб передачі спірного майна у власність територіальної громади взагалі не передбачений.

Треті особи наданими їм процесуальними правами не скористались та не надали суду відзиви на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду судового рішення.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.02.2020 відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 03.03.2020 року.
В судовому засіданні 03.03.2020 року оголошено перерву до 18.03.2020 року.
Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12 березня до 03 квітня 2020 року в Україні введено карантин через спалах у світі коронавірусу COVID-19 з метою убезпечення населення України від розповсюдження гострої респіраторної хвороби та масового поширення вірусної інфекції коронавірусу.
За наведених обставин, розгляд справи в судовому засіданні 18.03.2020 року не відбувся у зв`язку з чим, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2020 року відкладено розгляд справи на період дії особливого режиму роботи Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2020р. розгляд апеляційної скарги призначено на 20.05.2020р. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2020р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 17.06.2020р.
17.06.2020р. в судовому засіданні представники позивача, відповідача та третьої особи - 3 - ОСОБА_2 надали пояснення по апеляційній скарзі. Представник відповідача в засіданні суду заявив про вжиття підприємством заходів до врегулювання з Бердянською міською радою спору щодо передачі частини гуртожитку у комунальну власність та необхідності відкладення розгляду справи. Представники Бердянської міської ради не заперечували проти оголошення перерви для врегулювання спору.
В судовому засіданні 17.06.2020р. оголошено перерву до 12.08.2020р.
В судовому засіданні 12.08.2020р. представники позивача та відповідача висловили позицію щодо можливості вжиття заходів для врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди. 
12.08.2020р. в судовому засіданні з метою створення умов для врегулювання спору оголошено перерву до 16.09.2020р.
Треті особи 1, 2, 4 наданими їм процесуальними правами не скористались та не забезпечили явку в судові засідання 17.06.2020р., 12.08.2020р. та 16.09.2020р. своїх повноважних представників, хоча про судові засідання були повідомлені належним чином.
14.09.2020р. на адресу апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із хворобою адвоката відповідача. Зазначено, що довідка про стан здоров`я адвоката відповідача буде надана пізніше. 
Клопотання відповідача про відкладення судового розгляду апеляційним господарським судом залишається без задоволення з огляду на те, до клопотання не додано доказів, які підтверджують обставини, наведені в клопотанні.  Крім того,  явка представників учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалась. Суд також враховує, що представником відповідача надані в судових засіданнях пояснення щодо апеляційної скарги, а в засіданнях 17.06.2020р. та 12.08.2020р. оголошувалась перерва саме за клопотанням відповідача.
В зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників провадження у справі. 
В судовому засіданні 16.09.2020р. представники позивача надали додаткові пояснення в обґрунтування доводів апеляційної скарги. Зокрема, представниками зазначено, що в період розгляду даної справи судом апеляційної інстанції відповідачем вчиняються дії, спрямовані на продаж будівлі гуртожитку, щодо якої існує спір.

3.2. Розгляд клопотань, заявлених учасниками провадження у справі.

28.02.2020р. на адресу апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про призначення у справі оціночно-будівельної експертизи за рахунок позивача. Клопотання мотивовано тим, що позивач навмисно занизив ціну позову для зменшення судового збору, оскільки при вартості спірного майна 63 125 946 грн., судовий збір за подання  даного позову мав бути сплачений позивачем в розмірі 943 222 грн. 
Колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання, виходячи з наступного. 
Згідно із статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Відповідно до частини 1 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
У відповідності до положень статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупністю таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Як вбачається з матеріалів справи, клопотання відповідача про призначення у даній справі судової експертизи мотивовано тим, що позивач навмисно занизив ціну позову для зменшення судового збору. 
Відповідно до частини 2 статті 98 Господарського процесуального кодексу України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Разом з тим, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи      (фактичних даних, що входять до предмета доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, наявні у справі докази є взаємно суперечливими.
Враховуючи наведені приписи процесуального закону, за оцінкою суду апеляційної інстанції відповідачем не доведено необхідності призначення судової оціночно-будівельної експертизи у відповідності до      статті  99 Господарського процесуального кодексу України.
За результатом дослідження матеріалів справи, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок судової експертизи, з огляду на предмет позовних вимог, жодним чином не  матиме значення для вирішення  справи, а тому не доцільно досліджувати зазначене відповідачем  питання в межах даного спору при апеляційному перегляді судового рішення.
Апеляційний господарський суд звертає увагу, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.       

12.08.2020р. на адресу апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 908/2529/19 за позовом Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" до Бердянської міської ради, треті особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення № 3 від 22.12.2017р. 37 сесії VII скликання Бердянської міської ради "Про майнові права" в частині прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська гуртожитку у АДРЕСА_1 .
Відповідач вважає, що законність та обґрунтованість рішення № 3 від 22.12.2017р. має суттєве значення для вирішення спору у даній справі, оскільки у разі задоволення позову у справі № 908/2529/19 будуть відсутні підстави для передачі гуртожитку до комунальної власності м. Бердянськ. 
Розглянувши вказане клопотання, апеляційний господарський суд дійшов висновку про його відхилення з огляду на наступне.
Колегія суддів апеляційного господарського суду приймає до уваги, що оскаржуваним відповідачем рішенням Бердянської міської ради № 3 від 22.12.2017р. не ухвалювалося рішення про примусове вилучення (передачу) майна позивача у комунальну власність, оскільки таке право не віднесено до компетенції міської  ради. Таким чином, вказаним рішенням лише ініційовано питання передачі гуртожитку у комунальну власність і при цьому, надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади гуртожитку не створює саме по собі обов`язку для відповідача передати належне йому майно. 
Предметом розгляду даної справи № 908/1674/19 є зобов`язання передати нерухоме майно (частини гуртожитку) до комунальної власності територіальної громади м. Бердянськ. Тобто саме в межах даної справи, за наявності підстав та обставин, передбачених Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" має вирішуватись питання передачі майна у комунальну власність за рішенням суду. 
За наведених обставин, відсутні правові підстави для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 908/1674/19.

3.3. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

На території м. Бердянська знаходиться гуртожиток ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання"  по АДРЕСА_1, побудований в 1974 році, інв. № 1081, балансова вартість відповідно до Інвентаризаційного опису № 52 станом на 01.04.1994 року - 206 290 182 крб. Площа будівлі складає 2 892,3 кв. м. загальної площі, займає 5 поверхів: 1 та 2 поверхи фактично з дня побудови займала адміністрація підприємства (управління заводу), 3 - 5 поверхи - гуртожиток сімейного типу. Гуртожиток було побудовано для вирішення питання забезпечення житлом працівників підприємства. Вселення в гуртожиток відбувалось на підставі ордерів, які перебували на зберіганні в ЖЕКу підприємства. На даний час ЖЕК ліквідований. Станом на початок 1994 року ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" мав статус державного підприємства і належав до складу Міністерства транспорту. 
Рішенням Бердянської міської ради народних депутатів Запорізької області і виконавчого комітету № 172 від 14.04.1994 року "Про переобладнання гуртожитку під адміністративну будівлю" з метою поліпшення побутових умов працівників дослідного заводу підйомно-транспортного обладнання адміністрацією підприємства отримано дозвіл: переобладнати 3, 4, 5 поверхи гуртожитку заводу по АДРЕСА_1 під адміністративну будівлю і перевести з категорії житлових будов в категорію адміністративних (виробничих) будівель; ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" провести відселення мешканців гуртожитку в споруджуваний житловий будинок АДРЕСА_2 відповідно до чинних нормативів.
Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області від 05.05.1994 року № 280 "Про перетворення державного підприємства Бердянського заводу підйомно-транспортного обладнання у відкрите акціонерне товариство": затверджено план приватизації Бердянського заводу підйомно-транспортного обладнання (пункт 1); на підставі затвердженого плану приватизації Бердянського заводу підйомно-транспортного обладнання наказано перетворити Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання у відкрите акціонерне товариство Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання (пункт 3).
Відповідно до плану приватизації Бердянського заводу підйомно-транспортного обладнання від 05.05.1994 року у пункті 9.4. зазначено, що виселення людей, проживаючих на 3, 4, 5 поверхах адміністративного будинку у м. Бердянську за адресою: АДРЕСА_1 можливе тільки після надання їм упорядкованого житла по нормативам.
На підставі акту прийняття-передачі об`єктів нерухомості у власність ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" від 30.04.1998 року регіональне відділення ФДМУ по Запорізькій області передано, а ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" прийнято у власність, зокрема, гуртожиток (№ п/п 66) за адресою: АДРЕСА_1 (інвентарний № 1081).
Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради народних депутатів від 08.10.1998 року № 541 оформлено право власності на гуртожиток по АДРЕСА_1 за Відкритим акціонерним товариством "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання". Підстава: лист від 28.08.1998 року № а/930, наказ представництва Фонду державного майна України по м. Бердянську від 19.11.1997 року № 1742 та акт прийняття-передачі об`єктів нерухомості у власність ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" від 30.04.1998 року.
На підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради народних депутатів від 08.10.1998 року № 541 видано свідоцтво про право власності на будівлю від 12.10.1998 року, яким засвідчено, що ціла будівля з належними до неї спорудами в користуванні: гуртожиток літ. А, тамбури "а, аІ" та споруди, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 належать на праві власності ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" (т. 1, а. с. 42).
12.10.1998 року на підставі свідоцтва про право власності внесено запис у реєстрову книгу № 2, під реєстровим № 737, про що свідчить реєстраційна картка про право власності на будівлю.
У подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 20.05.1999 року № 295 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності від 25.05.1999 року на 1/72 гуртожитку літ. А (кабінет № 60 - 13,1 кв. м, кабінет № 59 - 13,1 кв. м, коридор 58 - 3,2 кв. м., коридор № 61 - 5,3 кв. м., 1/4 частина коридору № 56 - 1,9 кв.м., 1/2 частини коридору № 57 - 0,9 кв. м., кладової № 39 - 0,9 кв. м. коридору № 38 - 1,8 кв. м. вбиральня № 37 - 1,0 кв. м.), що розташований у АДРЕСА_1 . Про вказане на правовстановлювальному документі 25.05.1999 здійснено реєстраційний напис, який записано у реєстрову книгу № д. І, реєстровий № 737.
За договором дарування від 16.04.2013 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченко В.В. (зареєстровано в реєстрі за № 1202), ОСОБА_1 набула безоплатно у власність дарунок  - 1/36 частину гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
За договором дарування від 27.09.2013 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Градовою В.Г. (зареєстровано в реєстрі за № 2367) ОСОБА_3 набула безоплатно у власність дарунок - 1/72 частину гуртожитку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
22.12.2017 року Бердянською міською радою Запорізької області прийнято рішення                    № 3, згідно з яким керуючись статтями     25,     26, частиною 5 статті     60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статтями     9,     17,     26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статтями 70, 111 Статуту територіальної громади м. Бердянська та враховуючи протоколи постійної комісії міської ради з питань реалізації державної регуляторної політики, підприємницької діяльності та управління комунальною власністю від 22.11.2017 № 42, від 08.12.2017 № 43, міська рада вирішила: … прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до     Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків"     гуртожитки у місті Бердянську, у тому числі за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 6);  управлінню комунальної власності Бердянської міської ради забезпечити          підготовку необхідних документів з метою прийняття вказаних у пункті 6 гуртожитків (пункт 7); у випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків вказаних у пункті 6 юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської міської ради здійснити претензійно-правову роботу направлену на виконання цього рішення (пункт 8) (т. 1, а. с. 29).
У зв`язку з прийняттям вказаного рішення від 22.12.2017 року № 3, листом від 09.01.2018 року № 01-0209/41 "Про передачу гуртожитків до комунальної власності" Бердянська міська рада Запорізької області посилаючись на положення пункту 1 частини 1 статті     3     та пунктів 2, 3 частини 1 статті     5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"     звернулась до ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" з проханням розглянути питання щодо передачі до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_1 .
10.09.2018 року мешканці гуртожитку в м. Бердянськ по АДРЕСА_1 направили міському голові м. Бердянськ Чепурному В.П. колективне звернення про надання інформації щодо стану вирішення питання про передачу гуртожитку до комунальної власності                   (т. 1, а. с. 25).
25.10.2018 року Бердянська міська рада звернулась  до ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" з листом № 01-7195/41 з проханням розглянути питання щодо способу передачі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 до комунальної власності міста (т. 1, а. с. 20).
20.11.2018 року Бердянська міська рада звернулась до ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" з листом № 02-7743/29 з проханням розглянути питання щодо способу передачі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 до комунальної власності міста та повідомити виконавчий комітет Бердянської міської ради в строк до 01.01.2019 року (т. 1, а. с. 15).  
09.01.2019 року Бердянська міська рада звернулась до ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" з листом № 05-0038/29-1, в якому просила в термін до 15.01.2019 року надати інформацію щодо способу передачі гуртожитку за адресою:                       АДРЕСА_1 до комунальної власності міста (т. 1, а .с. 24). 
Також Бердянською міською радою відповідачу надіслано претензію від 28.01.2019 року № 01-0192/41-1 щодо передачі до комунальної власності територіальної громади гуртожитку розташованого по АДРЕСА_1.
Відповідач у відповідь на претензію № 01-0192/41-1 від 28.01.2019 року повідомив позивача, що на час написання відповіді ПрАТ " Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання " не має можливості передати гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 до комунальної власності. Також у вказаному листі зазначено, що після отримання декларації про готовність ПрАТ " Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" повідомить щодо способу передачі гуртожитку до комунальної власності.
Враховуючи відмову     ВАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання"     надати     згоду на добровільну передачу гуртожитку у власність територіальної громади, та той факт, що на праві власності     ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання"     перебуває      17/18 частин будівлі,     позивач     звернувся до місцевого господарського суду з вимогою про передачу у власність територіальної громади                          м. Бердянська     17/18 частин гуртожитку, що розташований за адресою: Запорізька область,                   АДРЕСА_1.

3.4. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.
Предметом спору у даній справі є передача у комунальну власність територіальної громади гуртожитку, право власності на який зареєстровано за відповідачем. 
Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону, регулює Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (надалі - Закон).
За змістом частин 3, 4 статті 1 цього Закону сфера його дії поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, за винятком гуртожитків, що перебувають у віданні чи в оперативному управлінні окремих відомств (казенних установ). Разом із цим дія Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 01.12.1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).
Згідно з положеннями статті 1-1 Закону для цілей цього Закону нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:
2) гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом;
7) житловий комплекс гуртожитку - гуртожиток як цілісний об`єкт нерухомого майна (будівля гуртожитку та/або його частини, його мережі, відведена під ним земельна ділянка, його прибудинкова територія та розташовані на ній будівлі і споруди, необхідні для утримання та обслуговування гуртожитку за прямим цільовим призначенням - для проживання мешканців).
У відповідності до частини 1 статті 3 Закону забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону здійснюється з дотриманням таких підходів: 
1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад;
2) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом;
3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно  до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього  Закону;
4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом;
5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, яку передано в користування державне майно, або суд. 
Таким чином, серед винятків, на які не поширюється  дія цього Закону, відсутні об`єкти права державної власності (гуртожитки), які були безоплатно включені до статутних фондів організацій, створених у процесі приватизації.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" забезпечення реалізації          конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього         Закону, здійснюється з дотриманням такого підходу, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього         Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.
Виходячи з положень Закону гуртожиток, який увійшов до статутного капіталу відповідача в процесі приватизації підлягає передачі у власність територіальної громади, у тому числі за рішенням суду. 
Водночас, ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування (стаття 3 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності").
Відповідно до частини 1 статті 14 Закону гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. 
Частина 3         статті 14 Закону          встановлює, що гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього         Закону         в один із таких способів:
1. На безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються:
а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням;
б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;
2. На частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються:
а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради;
б) відповідно до       Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;
3. На компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:
а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;
б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.
Таким чином, у зазначеному Законі диференційовано форми такої передачі (безкомпенсаційна, частково-компенсаційна, компенсаційна), а також частково врегульовано підстави та порядок такої передачі.
Крім того, відповідно до статті 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" до повноважень органів місцевого самоврядування щодо приватизації житла у гуртожитках віднесено:
- прийняття рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього         Закону;
-         звернення до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього         Закону         у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини 3         статті 14 цього Закону;
-         звернення до суду з позовом про визначення розміру відшкодування власнику гуртожитку за передачу гуртожитку у власність територіальної громади на частково-компенсаційній основі відповідно до цього         Закону         в меншому розмірі, ніж передбачено пунктом 3 частини 4 статті 14 цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", зокрема, міські ради представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Таким чином, для передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради останньою мало бути прийнято відповідне рішення в межах наданих законом повноважень із визначенням способу такої передачі - безоплатного, з частковою чи повною компенсацією.
Як вбачається із матеріалів даної справи, 22.12.2017 року Бердянська міська рада Запорізької області прийняла рішення № 3 "Про майнові питання", згідно з пунктом 6 якого, міська рада вирішила прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків", зокрема, гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1. Пунктом 8 зазначеного рішення передбачено, що у випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків, вказаних у пункті 6 юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської ради необхідно здійснити претензійно-позовну роботу, направлену на виконання цього рішення. 
Відповідно до частини 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. 
Бердянська міська рада Запорізької області  листом від 09.01.2018 року № 01-0209/41 "Про передачу гуртожитків до комунальної власності"  посилаючись на положення пункту 1 частини 1 статті       3       та пунктів 2, 3 частини 1 статті 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" звернулась до ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" з проханням розглянути питання щодо передачі до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_1.
Також, як вбачається із матеріалів справи Бердянська міська рада зверталась до  ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" з листами  від 25.10.2018 року № 01-7195/41, від 20.11.2018 року  № 02-7743/29, від 09.01.2019 року № 05-0038/29-1 з проханням розглянути питання щодо способу передачі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 до комунальної власності міста та повідомити виконавчий комітет Бердянської міської ради в строк до 01.01.2019 року. 
Також Бердянською міською радою відповідачу надіслано претензію від 28.01.2019 року № 01-0192/41-1 щодо передачі до комунальної власності територіальної громади гуртожитку розташованого по АДРЕСА_1.
Відповідач у відповідь на претензію № 01-0192/41-1 від 28.01.2019 року повідомив позивача, що на час написання відповіді ПрАТ " Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання " не має можливості передати гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 до комунальної власності. Також у вказаному листі зазначено, що після отримання декларації про готовність ПрАТ " Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" повідомить щодо способу передачі гуртожитку до комунальної власності.
Матеріали справи не містять пропозицій відповідача щодо способу передачі спірного гуртожитку до комунальної власності, в тому числі на компенсаційній основі.
Статтею 25-1 Закону визначено судовий порядок вирішення спорів щодо забезпечення майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків. Зокрема, встановлено, що спори, пов`язані з порушенням майновий прав територіальних громад та власників гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності розглядаються та вирішуються у судовому порядку, якому може передувати (за згодою сторін) досудовий (договірний) розгляд, що здійснюється відповідно до законодавства. Спори про порушення майнових прав територіальних громад розглядаються судами за позовами органів місцевого самоврядування. 
Враховуючи те, що відповідач не вчиняв дій по передачі гуртожитку у комунальну  власність територіальної громади м. Бердянська, Бердянська міська рада як представницький орган територіальної громади м. Бердянська, відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", на виконання своїх повноважень і звернулась до суду за захистом порушених прав шляхом примусової передачі 17/18 частин спірної будівлі по АДРЕСА_1 до комунальної власності. 
Відповідно до частин 1, 5 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосовано лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. 
Згідно з частинами 1, 2 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. 
Примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотриманням визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується Конституцією України (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 06.09.2018 року у справі № 904/10435/17, від 29.07.2019 року у справі № 927/224/18). 
Згідно з положеннями статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на які посилається відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства… Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів…
Прийняття судом рішення щодо передачі у комунальну власність приміщень гуртожитку, право власності на які зареєстровано за відповідачем, повинно відбуватись на підставі національного законодавства та з урахуванням загальновизнаних міжнародних стандартів прав людини, зокрема, статті 1 Першого протоколу         Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986 року, "Щокін проти України" від 14.10.2010 року, "Сєрков проти України" від 07.07.2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009 року, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.
Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Одним із важливих елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. При цьому ЄСПЛ вважає, що не існує універсальних правил визначення розміру компенсації й таке питання повинно розглядатися в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх фактичних обставин. Компенсація має бути розумно пов`язаною з вартістю втраченого майна, але не обов`язково має відповідати його ринковій вартості.
У рішенні у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки "на умовах, передбачених законом", а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів".
Доводи відповідача щодо неправомірного порушення його права власності з посиланням на статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не приймаються апеляційним судом, оскільки практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що національні органи мають широкі межі розсуду при визначенні того, що є "в інтересах суспільства". Цілком прийнятним є те, що законодавець користується більшими можливостями для здійснення соціально-економічної політики, і суд поважає підхід законодавця до проблеми вимог, пов`язаних з "інтересами суспільства" (справа "Прессос Компанія Нав`єра С.А. та інші проти Бельгії", рішення від 20.11.1995 року, № 332). Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Протоколу лише за виключних обставин (справа "Україна-Тюмень" проти України, рішення від 22.11.2007 року).
Також, рішення ЄСПЛ завжди є індивідуальним і всі правові аргументи (правові позиції), що в певному контексті є обов`язковими в інших умовах можуть бути лише додатковим способом тлумачення, тобто, є обмеження прецедентності рішення та закладені вони у самому предметі судового розгляду. 
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.
Бердянською міською радою, як позивачем у справі, було дотримано встановлений законом порядок передачі гуртожитків, зокрема, щодо прийняття рішення, яким фактично надано згоду прийняти до комунальної власності спірний гуртожиток, та звернення до відповідача для вирішення питання щодо такої передачі. 
Підставою для звернення позивача до місцевого господарського суду з даним позовом стало порушення прав громадян, які звертались до Бердянської міської ради з колективною заявою, як мешканці спірного гуртожитку. Так, матеріали справи містять колективне звернення від 09.09.2018 року до міського голови м. Бердянська мешканців гуртожитку по АДРЕСА_1, в якому мешканці просили повідомити про стан вирішення питання приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади м. Бердянськ гуртожитку. 
Матеріали справи свідчать, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 є саме гуртожитком; цей гуртожиток увійшов до статутного фонду ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" (відповідача); доказів того, що цей гуртожиток збудовано або придбано до 01.12.1991 року приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти  матеріали справи не містять. 
Доводи відповідача щодо зміни статусу будівлі по АДРЕСА_1 з гуртожитку на адміністративну будівлю спростовуються матеріалами справи. Так, рішенням Бердянської міської ради і виконавчого комітету № 172 від 14.04.1994 року підприємство отримало дозвіл на переобладнання 3, 4, 5 поверхів гуртожитку в адміністративну будівлю. Проте, докази такого переобладнання в матеріалах справи відсутні. При цьому, вказаним рішенням міської ради та виконавчого комітету було передбачено одночасне відселення мешканців гуртожитку в споруджуваний житловий будинок. Проте, відселення мешканців не було проведено. Крім цього, планом приватизації Бердянського заводу підйомно-транспортного обладнання від 05.05.1994 року було передбачено, що виселення людей, проживаючих на 3, 4, 5 поверхах будинку за адресою:АДРЕСА_1 можливе тільки після надання їм упорядкованого житла по нормативам.
Статус будівлі по АДРЕСА_1 як гуртожитку підтверджується також Актом приймання-передачі об`єктів нерухомості у власність Бердянського заводу прийомно-транспортного обладнання від 30.04.1998 року та свідоцтвом про право власності на будівлю (гуртожиток) від 12.10.1998 року. 
Посилання відповідача на те, що фактично мешканці гуртожитку проживають на 4 та 5 поверхах будівлі не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки перший, другий та третій поверхи спірної будівлі не є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, а право власності було зареєстровано  за відповідачем на один об`єкт нерухомого майна.
Відповідні відомості щодо права власності відповідача на 17/18 частини гуртожитку містяться і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 3, а. с. 54).
За наведених обставин, спірний гуртожиток, зважаючи на положення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", має бути переданий у комунальну власність територіальної громади  м.        Бердянська. При цьому,  дія зазначеного     Закону спрямована на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема на приватизацію займаних кімнат. В зв`язку з чим, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в обраний позивачем спосіб.
Оскільки передача спірного гуртожитку до комунальної власності обумовлена забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат, припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна не порушує норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника. 
Доводи відповідача про відсутність підстав для передачі спірної будівлі з приватної власності у примусовому порядку є безпідставними. 
Водночас колегія суддів зазначає, що відсутність затвердженої Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у відповідному періоді не виключає можливості задоволення цього позову про зобов`язання передати гуртожиток та не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку, встановленого законом; концепцію Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад відображено у         Законі України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки", схвалено розпорядженнями Кабінету Міністрів України, зокрема, від 13.01.2010 № 83-р, вона не втратила чинності та передбачала можливість передачі гуртожитків шляхом поєднання зусиль центральних і місцевих органів влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, у власності чи у господарському віданні яких перебувають гуртожитки, з урахуванням складення графіка передачі гуртожитків, які є об`єктами права державної власності, та визначення орієнтовних строків передачі гуртожитків, що не є об`єктами права державної власності та увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду у справі                                   № 924/57/19 від 04.02.2020 року.
Заперечуючи проти передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Бердянськ відповідач також посилається на те, що безоплатна передача майна призведе до зменшення статутного капіталу товариства. Проте відповідачем не наведено будь-яких розрахунків та доказів, які свідчать про зміни статутного капіталу товариства внаслідок безоплатного отримання будівлі гуртожитку під час приватизації та її передачі за рішенням суду до комунальної власності. 
Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу щодо порушення прав інших співвласників будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1, що залучені в якості третіх осіб у даній справі не можуть бути взяті до уваги, оскільки рішення суду про передачу частини будівлі (гуртожитку) у комунальну власність не порушує прав та охоронюваних законом інтересів таких осіб.

За наведених обставин, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

3.5.        Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги. Рішення місцевого господарського суду має бути скасовано. Судом апеляційної інстанції приймається нове рішення про задоволення позовних вимог, зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради 17/18 частин гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
3.6. Розподіл судових витрат.
Судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 275-282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Бердянської міської ради - задовольнити. 
Рішення Господарського суду  Запорізької області  від 05.12.2019 року у справі                    № 908/1674/19 - скасувати.
Прийняти нове рішення.
"Позовні вимоги задовольнити. 
Зобов`язати Приватне акціонерне товариство "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради 17/18 частин гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" на користь Бердянської міської ради витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 1 921,00 грн."
Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" на користь Бердянської міської ради витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 881,50 грн. 
Видачу наказів доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів.
Повний текст постанови складено - 22.09.2020р.

Головуючий суддя                                                                      І.О. Вечірко

Суддя                                                                                          В.О. Кузнецов

Суддя                                                                                          Ю.Б. Парусніков