Справа № 159/930/19 	Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л. 	
Провадження № 22-ц/802/596/20  Категорія: 70    	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
14 липня 2020 року                                                                         місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
з участю: 
секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача адвоката Демчук Ніни Володимирівни на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
В лютому 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Просить стягувати з відповідача аліменти на дітей в розмірі 1500 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і продовжуючи до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вподальшому позивач збільшила позовні вимоги до 2000 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2020 року позов задоволено частково. Ухвалено Стягувати з ОСОБА_2 (проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_3 (проживає: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі по 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 лютого 2019 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок судового збору. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць звернуто до негайного виконання. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, вважає рішення незаконним, просить рішення скасувати в частині розміру стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, яким зменшити розмір щомісячних аліментів до 1000 гривень на кожну дитину з врахуванням перебування дітей в визначений час за його місцем проживання.
Представник позивача ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, яке не підлягає зміні чи скасуванню, відтак апеляційна скаргу просить залишити без розгляду.
       Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції взяв до уваги те, що як позивач не надала переконливих доказів того, що відповідач спроможний сплачувати аліменти з істотним відхиленням у бік збільшення від мінімально гарантованого розміру аліментів, який становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме, 2000 грн. щомісячно на кожну дитину, так і відповідач не спростував можливість сплачувати кошти на дітей у сумі, визначеній судом.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Обидві дитини постійно проживають з позивачем, що підтверджено, зокрема, висновком комісії з питань захисту прав дитини від 16.12.2019 року № 1-3/2019, наданим відповідачем. Згаданий висновок встановлює спосіб участі відповідача у вихованні двох дітей, отже, і комісія, і сам відповідач, який звернувся до неї з проханням встановити спосіб його участі у вихованні саме двох дітей, а не однієї дитини, виходять з того, що діти проживають з позивачем. Щодо сина ОСОБА_7 про це прямо зазначено у вказаному висновку.
Та обставина, що у цьому ж висновку зазначено, що син ОСОБА_7 часто залишається на вихідні і серед тижня на ночівлю у батька, де створені належні умови для його проживання і розвитку, а також та обставина, що згаданим висновком передбачена можливість перебування і ночівлі обох дітей у батька, не свідчить про те, що аліменти слід стягувати лише на молодшу дитину, оскільки основним місцем проживання обох дітей є місце проживання матері.
Право на отримання аліментів має той з батьків, з ким діти постійно, тобто переважно, проживають. Відповідач має право ініціювати у встановленому порядку питання про те, щоб місцем проживання обох дітей чи однієї дитини було саме його помешкання. Після того як це питання буде вирішене на його користь відповідач вправі буде вимагати зменшити розмір аліментів або ж припинити їх стягнення. Поки згадане питання не вирішене аліменти на обох дітей мають стягуватися в користь позивача, оскільки місцем проживання дітей є її помешкання.
Так відповідно з ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
В силу ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно вимог ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
За ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей до 6 років складає: з 1 грудня 2019 – 1779 грн, відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 року – 1779 грн, з 01 липня 2020 року по 30 листопада 2020 року – 1859 грн.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами доказів, фактичних обставин справи та вищевказаних норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача.
Відповідач не надав суду доказів, які відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України доводили б ті обставини, що він в силу матеріального становища не спроможний сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі, визначеному судом першої інстанції. Суд враховує те, що відповідач є працездатним за віком.
Суд апеляційної інстанцій враховує, що прожитковий мінімум є мінімальною гарантією загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує тільки мінімальні потреби дитини, а батьки повинні сприяти та забезпечувати гармонійний розвиток дитини не обмежуючись мінімумом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.
На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 14 липня 2020 року.

Головуючий                                        
 
Судді